NUTIDENS KOPROGENA BILDNINGAR. 49 



blott ringa andelar eller spår af alkalier, såsom t. ex. förut pagg. 41 och 42 anförda bruna 

 granved, äfvensom af de flera förr nämnda, och af många äldre undersökningar bekanta 

 torfarter (se Berzelii årsberättelser, och flere ställen), men deremot vida större andelar af 

 Kalkjord, Jernoxid och löslig (b Si) KiseUyra, än livad växtaskor i allmänhet innehålla. 



Deraf synes troligt, att de ur den förmultnade vegetationen urlakade alkaliska mull- 

 salterna genast i de först berörda jordlagren utbyta sina beståndsdelar så, att de alkaliska 

 salterna vidare fortsätta sin väg neråt jordlagren, under det att Midlsyror, i förening med 

 Kalk, Jernoxid, Talkjord, stanna såsom svårlösligare salter uti växtkärlen och de ännu 

 oförstörda växtresterna, och der afsätta sig, såsom af mikroskopiska observationerna å 

 dessa rester i myllorna skönjes. Jag har äfven funnit de fleste af mig undersökta myllor, 

 såsom de förekomma på markerna, reagera sura, till och med dem som äro aflagrade på 

 kalkberg. När derföre mullhaltiga jordlager urtvättas af regn vattnen, så lösa sig de al- 

 kaliska mullsalterna och vissa andra ännu för litet bekanta andelar af myllorna; de alka- 

 liska mullsalterna upptagas af närmast liggande torrare växtrester, utfällas eller omvexla 

 sina beståndsdelar*), så att mullsyrorna stanna i svårlösligare föreningar, under det att 

 alkalierna, antingen under fortsättning af sin väg neråt, absorberas af växternas rötter 

 eller stanna i förening med de oorganiska substraterna, eller fortgå till källor och brun- 

 nar, befriade från sina första följeslagare. 



Förmultningen af de träartade delarne, så väl i myllan som i allmänhet i luften, 

 går, utan insekternas eller de oorganiska jordartade ämnenas tillhjelp, mycket långsamt; 

 och vida långsammare än man i allmänhet torde föreställa sig. Genom anförande af ett 

 tillfälligt exempel torde man kunna bedömma flera likartade fall, ehuru många sådana 

 observationer på samma sätt skulle kunna anföras. I slutet af 1700-talet, troligast omkring 

 1-780, hade en stor åldrig, 200 å 250-årig, gran omkullblåst i en skogsbacke nära Bred- 

 myra i Skedvi socken. Denna låg 1809 redan så angripen af kärr-röta, att den ej (här 

 der god skogstillgång icke gjorde sådant af nöden) då kunde användas till såg- eller bygg- 

 nadsvirke. Ännu på medlet af 1830-talet, då jag först såg densamma, var stammen till 

 sina yttre delar ännu nära hel, men sönderbrusten på flera ställen och grenarne i mer 

 eller mindre mängd nerfallna till marken, men veden helt och hållet rödbrun och pulve- 

 riserbar. För närvarande, 1859 — 60, är denna gran alldeles sönderfallen och ligger ut- 

 plattad och utbredd på marken, men icke öfverväxt af den vanliga skogsmarkens växtlig- 

 het, utan kommer troligen att ännu ligga 10 — 20 år eller mera innan den dermed öfver- 

 täckes, eller inkorporeras ined marken. Man kan här troligast antaga en tidrymd af 100 

 år, innan detta träd sönderfallit till mullartade beståndsdelar, ehuruväl både svampar och 

 insekter derjemte arbetat dera. Med löfträd och mindre trästycken torde det väl gå 

 fortare, men i de flesta fall torde 50 — 70 år förgå innan större träd, som nedfallit 

 och lemnas i fred, hinna utjemnas med marken. Ännu mindre trädelar och växtkärl- 

 stycken, särdeles när de inblandas i sand och grus, sönderdelas väl hastigare, af ännu icke 



*) Jag har vid mina har gjorda observationer med afsigt förbigått all inblandning af de fakta i detta hänseende 

 Liebigs förut citerade skrift: "Ueber einige Eigenschaften der Ackerkrume" framlagt, hvilka, ehuru de i all- 

 mänhet öfverensstäm-ma, dock skulle ytterligare hafva invecklat den enklaste utredningen deraf, hvilken, i det 

 ännu för litet kända och i kemiskt hänseende outredda skick jordytans mullämnen befinnas, torde vara den 

 tills vidare lämpligaste. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 1. 7 



