NUTIDENS KOPROGENA BILDNINGAR. 53 



1. Barrskogsmylla. Vanligen af mer eller mindre rödaktigt brun, till mörkbrun färg, in- 



nehållande stor myckenhet vedkärl och derföre mest rester efter växtätande djurarter, 

 deremot ringa mängd djurrester, särdeles rikedom af mycelietrådar och pollenkorn. 

 Innehåller i kemiskt hänseende en större portion Huminsyra än torf- och dylagren 

 och särdeles i mängd hartzartade ämnen, men mindre qvantiteter kalk, fosforsyra 

 och alkalier samt ainoniak än löfskogsmyllan. 



Denna myllart täcker, i merendels mägtigare lager, hela ytan af barrskogarnes 

 mark i vårt land, der icke torf, dy och gyttja intaga dess plats. 



2. Löf skogsmylla, vanligen af mörkbrun till svartbrun färg; bestående mest af växtätande 



insekters träck och derföre äfven rikare på cellväf och omvexlande former af vedkärl- 

 stycken än föregående; större rikedom på djurrester och lafvars sporae, men ringare 

 mängd mycelietrådar; huminsyra rikligt, äfvensom rikare på kalkjord, talkjord, fos- 

 forsyra och ammoniak än denna. 



Denna art betäcker icke allenast löfskogarnes jordyta, utan öfvertäcker äfven 

 stenar och gamla trän med vanligen mägtiga lager af mylla. På de fuktiga ställena 

 öfvergår den i torf- och dyartade bildningar. 



3. Fältmylla, eller gräsmarkernas mylla, är merendels gråaktigt brun, ljusare och mör- 



kare, och mera blandad med sandiga delar än de föregående. Den synes i allmänhet 

 bildad af en djurträckmassa, som är rikare på djurätares träck och djurrester än de 

 tvenne förra. Innehåller derföre äfven mindre cellväf och kärlstycken, vida mindre 

 mängd mycelietrådar, äfvensom af sporse och pollenkulor. Af de kemiska bestånds- 

 delarne har jag icke kunnat utröna någon vara särdeles förherrskande, mot löfsko- 

 garnes, men är troligen vida mindre rik på huminsyra. 



Denna myllart täcker de gräsbeväxta högländare delarne af vårt lands yta med 

 ett oftast tunnt täcke af mylla, der icke trädvegetation fått insteg. A de fuktiga 

 eller våta lokaliteterna bildas dock kärrtorf, hvaruti denna myllart alldeles öfvergår. 



4. Bergmylla, eller laf- och mossemylla, är åter af en mer eller mindre mörkbrun eller 



nästan svartbrun färg. Den synes vara bildad nära uteslutande af djurätande insek- 

 ter och består derföre till största delen af gryniga gyttringar af bruna rusor och eger 

 stor rikedom på skaldelar efter insekter, men ringa cellväf, och ännu mindre träcell- 

 delar; lafsporer i riklig mängd. Af kemiska beståndsdelar är huminsyra särdeles ym- 

 nig; humin (och ulmin) äro i alla de föregående ringa, ehuru dess qvantitet efter 

 ännu obekanta förhållanden varierar. Kalk, fosforsyra och ammoniak samt alkalier 

 saknas icke här, utan tyckas förekomma i lika riklig mängd, som i löfskogsmylla. 



Denna mylla, som visar sin renaste form på de kala, skoglösa bergen, förekom- 

 mer dock lika karakteristisk å löf- och barrskogarnes berg, äfvensom på större fasta 

 stenblock på fälten o. s. v. — Kalkbergens mylla har jag ej ännu undersökt. 



Alla dessa nu beskrifna myllor innehålla mer och mindre sand, lera eller grus, men 

 derjemte endast ringa mängd lösliga oorganiska salter, hvilka vanligen ej uppgå till mer 

 än en eller några få tiondedels procent. 



5. Gärdsmylla. Med ett gemensamt namn kallar jag alla de bruna mullartade upplag, 



som samlas kring menniskans bostäder i husens närhet, t. ex. kring städer, byar och 

 gårdar, och hvaraf våra åkrar och trädgårdar etc. i sin matjord innehålla större eller 



