4 C. J. SUNDEVALL, 



flr så mycket mera möjligt, som det ej är kännedomen om sjelfva djurarterna, utan kän- 

 nedomen om djurens organisation och olikheter genom hela djurriket, som här är hufvud- 

 saken. Blott sällan och tillfälligtvis förekommer en och annan kort beskrifning af form 

 eller färg hvarpå djuret kan igenkännas och i allmänhet anses hvarje djurart tillräckligen 

 bestämd genom namnet, liksom ännu i dylika arbeten och i skrifter af icke zoologiskt 

 innehåll. Ett arbete, h vilket såsom hufvudsak innehöll djurarternas beskrifning, eller be- 

 stämning genom kännetecken, var fullkomligen obekant i forntiden och behöfdes icke, 

 emedan de då kända djurarterna ej voro särdeles talrika och . hufvudsakligen tillhörde de 

 större och utmärktare formerna, dels af inhemska, för de flesta bekanta arter, dels 

 några få, utmärktare arter från Asien och Egypten, hvilka blifvit någorlunda väl kända 

 genom böcker eller resande, men man hade ännu ej hunnit inse värdet af en allmän djur- 

 kännedom och sysselsatte sig således föga med en noggrann åtskillnad af de stora djur- 

 arterna och än mindre af de små, "såsom små däggdjur och foglar, samt aldra minst med 

 en närmare kännedom om insekter, maskar o. d. Behofvet af en bestämdare kunskap om 

 djurarterna, så väl de högre, som de lägre, uppkom först med den nyare tidens utvid- 

 gade kunskapsbegär, och beskrifningar eller definitioner (eller först figurer) blefvo ej nöd- 

 vändiga förr än i sednare tider då ett större antal nya former från andra verldsdelar 

 blefvo -bekanta och man börjat närmare taga kännedom om de talrika små djuren. Mangen 

 gång hör man beundrare af det gamla beklaga den riktning, som naturalhistorien tagit 

 efter Linnés tid, då arternas beskrifning utgör en hufvudsak i vetenskapen och ofta står 

 alldeles ensam. Men denna riktning var dock nödvändig; ty först sedan arternas bestäm- 

 ning hunnit en viss grad af fullständighet kan deras historia och allmännare förhållanden 

 till hvarandra och till den öfriga naturen börja utredas, såsom nu dagligen sker med stor 

 framgång. Ett bevis på denna riktnings nödvändighet är, att vi nu, för att kunna be- 

 gagna de gamles skrifter, måste nedlägga mycket arbete på försöket att bestämma de arter 

 som de omtalat. 



Ehuru Aristotelis lefverne ofta blifvit beskrifvet, både uti öfversättningarna af 

 hans arbeten och på mångfaldiga andra ställen, torde det dock ej vara öfverflödigt att vi 

 något litet uppehålla oss dervid, innan vi öfvergå till en framställning af hans lära om 

 djuren. Utan tvifvel skall det för mången vara af interesse, ej blott att hafva till hands 

 uppgifter om den tid då han lefde och vistades på olika ställen, utan ännu mera a,tt se 

 några omständigheter påpekade, som tydligen haft stort inflytande på hans verksamhet 

 och på beskaffenheten af hans arbete. 



Aristoteles föddes 385 år f. C. i' uti Stagira vid kusten af Macedonien, några 

 mil S.V. från floden Strymons utlopp. Hans far. Nicomachus, som var läkare hos Amyn- 

 tas II, Philippi fader, var i likhet med den något äldre Hippocrates, af Asclepiadernas 

 gamla och ansedda läkareslägt, ty han härstammade från Machaon, iEscuLAPii son. Af- 

 ven Aristoteles var ämnad till läkare; men den naturliga böjelsen ledde honom snart åt 

 annat håll, och sannolikt har han, efter den undervisning han erhöll af sin far, samt möj- 

 ligtvis någon sysselsättning med medicinen under början af sitt vistande i Athén, föga 

 befattat sig med det praktiska af denna vetenskap. Men han skall hafva författat ett sär- 

 skildt, nu förloradt arbete deröfver. 



Efter sina föräldrars död gjorde han vid 18 års ålder (367 f. C. f.) ett besök hos 

 sin fars vän och slägtinge Proxenus, i Atarnea, på kusten af ^Eolis i mindre Asien, 



