J. SUNDE VALL, 



fenomenen i naturen. För honom var filosofien en lära om vetandet, och i det han er- 

 kände erfarenheten såsom grunden till all kunskap, och dermed antog, att filosoferandet 

 först kom efter erfarenhetskunskapen för att förklara dess beskaffenhet och möjlighet samt 

 för att sammanordna de spridda delarna af menskliga vetandet, så gaf han filosofien en 

 riktning åt det praktiska, och blef naturvetenskapens samt de praktiska vetenskapernas 

 grundläggare i allmänhet. Han höll sig ej såsom Plato till blotta idealer och allegoriska 

 framställningar (t. ex. af Stat, Verld o. s. v.), utan framdrog verkligheten med dess spe- 

 cialiteter, sådana de finnas. Han var så mycket före sin tid, i kunskaper, att man länge 

 stannade vid hans läror samt att naturvetenskaperna gjorde föga framsteg och först nära 

 2000 år efter honom uppblomstrade på egen, ny grund. Ahistoteles är den som först 

 uppdragit gränser mellan vetenskaperna i allmänhet, sammanordnat dem såsom delar af 

 ett enda stort och helt, gemensamt vetande, och gifvit dem bestämd form, hvarigenom 

 han haft det största inflytande på alla följande tiders vetenskaplighet. I ett stort antal 

 skrifter har han afhandlat de flesta vetenskaper: Logik, Metafysik, Ethik, Rhetorik, Poe- 

 tik, Psykologi, Politik (statslära), Ekonomi, Fysik, Meteorologi, Zoologi tillhopa med 

 Anatomi och Fysiologi; hvilka alla han dels grundlagt, dels gifvit en ny form. Hans 

 arbeten öfver Växterna och Medicinen samt ett par särskilda öfver Anatomien äro nu för- 

 lorade. Äfven öfver några andra vetenskaper, hvilka han dock lernnat i sitt förutvarande 

 skick, har han utgifvit skrifter, såsom öfver Geografi och Astronomi. (Se Boken de Mundo 

 och inledningen till Meteorologien). 



Deruti, att Aristoteles var af Asclepiadernas ätt, finna vi sannolikt till en del för- 

 klaringen öfver beskaffenheten af hans anatomiska och fysiologiska läror, som väl i huf- 

 vudsaken äro desamma hvilka från äldre tider fortplantats genom tradition inom denna 

 slägt. — Hans vistande vid hafskusten såsom gosse måste tidigt hafva gjort honom bekant 

 med fiskare och deras yrke samt med sjödjuren, hvilken kännedom han sedan haft tillfälle 

 att öka under vistandet i Atarnea och i sjelfva Athén. Under vistandet hos Philiffus i 

 Macedonien torde han väl mera hafva sysselsatt sig med den politiska vetenskapen, än 

 med naturstudium; men likväl innehåller hans arbete om djuren flera spår af denna tid. — 

 Man har påstått att Aristoteles följde Alexander under början af dennes fälttåg i 

 Asien, och ända till Egypten, samt först år 331 kommit till Athén; men denna berättelse 

 måste vi förklara för ogrundad. Den del af Mindre Asien och Syrien, som Alexander 

 genomtågade, är visserligen hvarken rik på egna djurformer eller till sin fauna betydligt 

 olika med Grekland; men något spar borde väl skönjas efter en sådan resa. Det som 

 Aristoteles säger om de vilda åsnorna i Syrien (se längre fram, Däggdjuren n:o 58 och 

 59) kan ej anses för ett sådant, då "detta till en del redan länge varit bekant genom 

 Xenofhon och andra författare, och det öfriga lika lätt kunde vara kändt genom någon 

 af de talrika Greker, som på hans tid vistades i Phrygien och andra delar af Mindre 

 Asien. I fall han sjelf hade följt Alexander så långt som till Egypten, så hade han väl 

 begagnat tillfället att något närmare lära känna detta märkvärdiga land och i detta fall 

 hade vi väl fått något bättre underrättelser om Egyptens djur, än de som han lemnat, 

 hvilka till större delen tyckas vara hemtade från Herodot och i allmänhet från andra, 

 samt öfverhufvud äro ganska felaktiga. 



Om tiden då Aristoteles skrifvit sitt arbete om djuren hafva meningarna varit 

 delade, i det somliga hafva ansett det författadt i Athén, efter hans återkomst från Ma- 



