OM ARISTOTELIS DJURARTER. 9 



åtskilliga ställen, där Aristoteles verkligen ådagalägger en förvånande specialkunskap, 

 blott sett fullkoinligheter i hans arbeten och blundat för alla bristerna, eller kanhända al- 

 drig lärt känna dessa. A andra sidan har man sett de fel och orimliga fabler, som här 

 i stor mängd förekomma, utan att taga i betraktande deras orsaker, och i allmänhet torde 

 de fleste hafya hänfört allt för mycket till Aristoteles sjelf, utan att klart inse, att han 

 hufvudsakligen samlat sin tids vetande och att hans arbete således egentligen framställer 

 detta, med tillägg af de förbättringar och nya rön han sjelf kunnat göra. Redan Athe- 

 NiKUS har lemnat en lång förteckning på fabler och oriktigheter hos Aristoteles (Deipnos: 

 Ed. Schweigh. VIII, kap. 47, 48), och i sanning finner man sig benägen att le åt hans 

 alltför stora lättrogenhet, då man läser sådana berättelser, såsom t. ex. att honorna af 

 Häst och Hjort, genast efter fostrets framfödande uppäta efterbörden; eller en del af hi- 

 storien om Bonasns, eller om Pardalis (se längre fram, under dessa artiklar) och en mängd 

 dylika, hvaraf ett ganska stort antal finnes i hans arbete. Dock skall man vid något ef- 

 tersinnande inse, att förhållandet svårligen kunnat vara annorlunda. Nyss hafva vi yttrat 

 några ord om omöjligheten för en menniska att sjelf undersöka och kontrollera ett så 

 stort antal enskiltheter och dessutom blir det tydligt att Aristoteles, redan genom sina 

 mångsidiga och olikartade studier och sysselsättningar, ej kunnat, ända från sin ankomst 

 till Athén, vid 20 års ålder, egna mycken tid åt ett eget naturstudium. Han har således 

 varit nödsakad att af andras muntliga eller skriftliga berättelser inhemta de uppgifter om 

 djuren, som han behöfde, både för sin egen upplysning och för att meddela åt sina 

 lärjungar. För detta ändamål har han dels vändt sig till många kunniga och erfarna 

 personer och, såsom det vill synas, anmodat många att skaffa särskilda upplysningar; dels 

 har han af sina landsmän emottagit en mängd uppgifter, som voro allmänt gängse, ofta 

 från äldre tider tillbaka, och ansedda såsom säkra, ehuru de ofta verkligen voro falska. 

 Men de sagor, som länge varit fortplantade genom tradition eller öfvergått till allmän 

 folktro, erhålla alltid en hög grad af sannolikhet derigenom, att det som så många trott, 

 anses hafva varit sedt eller undersökt af många, och tyckes derföre ej kunna vara falskt. 

 De ny a sagorna äro lättare att förkasta, såsom ock Aristoteles gjort med många, t. ex. 

 med dem som kort före hans tid berättades af Ctesias. Men ehuru mycket falskt som 

 han rättat, så har dock han, såsom hvarje annan menniska, varit barn af sin tid, och 

 ännu har aldrig någon kunnat på engång frigöra sig från alla sin tids fördomar och in- 

 sätta sanning i stället för dem. Vi behöfva blott påminna om den gamla sagan om Sva- 

 lornas vinterläge i vattnet, som ej förkastades af Linné och som ännu vidhålles eller anses 

 trolig, t, o. ra. af vetenskapligt bildade personer, och vi skola anse mindre underligt att 

 Aristoteles upptagit dylika i stor mängd från sin samtid. Den efterföljande öfver- 

 sigten måste alltså anses röra den tidens kännedom och åsigter lika mycket som Ari- 

 stotelis egna, och detta gäller ej blott om de särskilda uppgifterna om hvarje djur- 

 art utan äfven om den mera allmänt vetenskapliga framställningen af Anatomi och 

 Fysiologi. 



För att lemna denna allmänna öfversigt skola vi, innan de speciella uppgifterna med- 

 delas, här omtala, först arbetets allmänna uppställning och hufvudsakliga föremål; der- 

 efter, åtskilligt i allmänhet om författarens artkännedom, och slutligen, hans försök 

 att systematisera djuren. 



9 

 K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 2. Ä 



