OM ARISTOTELIS DJURARTER. 13 



arterer och vener beskrifvas, men de anses ej hafva olika funktion och få derföre ej olika 

 namn, utan åtskiljas blott såsom grenar af den "stora blodådern" och grenar af "aorta", 

 hvilka båda sorter grenar riktigt sägas löpa utmed h varandra. Denna undersökning har 

 varit svår och kan för den tiden anses vara högst betydlig, isynnerhet som man då ej 

 förstod att injiciera ådrorna. Han nämner just att de små ådrorna sammanfalla och ej 

 kunna följas långt; men att "man kan bäst undersöka dem på utmagrade och sedan qväfda 

 djur". Vena porta och dess källådror beskrifvas riktigt. Naturligtvis hafva i allmänhet 

 blott de större grenarne kunnat följas. Hufvudstammarna tyckes han hafva undersökt 

 hos Däggdjur, Foglar, Fiskar samt möjligtvis äfven Amfibier, och säger dem vara någor- 

 lunda lika hos alla dessa djur. — 4:o Till de förutnämnda kommer en för den tiden och 

 för då varande hjelpmedel ganska utmärkt framställning af ungens utveckling i hönsägget, 

 från början till kläckningen, och till och med några dagar längre. Den finnes i boken III, 

 kaj). 6. — Dessutom kunna några få, mera enskilda undersökningar omnämnas, såsom af 

 ögonen hos T alp a (se Mammalia n:o 35), och munnen hos Cicada (Insecta n:o 14). — 

 Men man må icke föreställa sig, såsom ofta skett, att dessa och andra undersökningar 

 blifvit gjorda på många och sällsynta djur från andra verldsdelar. Några af tamdjuren 

 och några få arter af vanliga vilda djur hafva varit mer än tillräckliga. Det synes 

 att Aristoteles liksom hans föregångare, i enlighet med sakens natur, hafva sysselsatt 

 sig mest med de delar som syntes dem vigtigast och af hvilka de enligt då varande 

 föreställningar väntade sig mesta upplysningen om lifsprocessen : med ådrorna, som 

 innehöllo blodet, "lifvets urkälla', med tarmkanalen, som emottog födan, och med 

 generationsorganerna. — Däremot blefvo de öfriga organsystemerna - mycket förbi- 

 sedda, ehuru de ofta äro vida lättare att lära riktigt känna. Äfven de stora viscera voro 

 föga kända. Lungan omtalas alltid af Aristoteles såsom blott en enda, men tvåflikig. 

 Om hjerna och ryggmärg var kännedomen ganska ringa. Hjernan, hvars funktion ansågs 

 vara att af kyla den allt för stora värmen i hjertat, säges vara fullkomligt blodlös och ej 

 fylla bakre delen af cranium (I, kap. 7). Ryggmärgen betraktas blott såsom vanlig ben- 

 märg. Nerverna voro, såsom förut anfördes, alldeles obekanta. De större stammarna, 

 som ej lätt kunde undgå att synas, förväxlades utan tvifvel med senorna, hvaraf det 

 nyare, egentligen oriktiga bruket af namnet nervus uppkommit. Ett anmärkningsvärdt 

 exempel på den tidens obekantskap med nerverna finnes vid Mullvadens beskrifning (se 

 Mammalia n:o 35) där den store öfverläppsnerven anses för ett organ som varit ämnadt 

 till en förening mellan hjerna och öga. Såsom känselorgan anföres huden och "köttet". — 

 Äfven de lätt observerade rörelseorganerna , musklerna, voro obekanta, hvilket ej kan 

 annat än synas oss obegripligt, Aristoteles omtalar väl både senor och kött (III, kap. 5 

 och 12), men långt åtskilda och tydligen utan att tänka sig ett sammanhang mellan dessa 

 delar, samt utan att de någonstädes omtalas såsom verktyg för rörelsen. Om ett sådant 

 verktyg har jag ej kunnat finna något enda yttrande, annat än att all rörelse säges utgå 

 från hjertat. "Köttet" säges vara ett känselorgan; men att det är muskelköttet som me- 

 nas, synes deraf, att det uppgifves vara sammansatt af trådar*). Senorna uppgifvas blott 

 vara fastade omkring lederna. (Jämför I, 1. 5 och I, 3. 2). — Alldeles lika är förhållandet 

 i arbetet "Om djurens delar", hvarest samma organer omtalas i boken II, kap. 8. Där 



') Sträck har i sin tyskn upplaga (III, 5. 2, m. fl. ställen) infort namnet och begreppet muskel, muskulös, 

 men detta beror på en oriktig öfversättning, ty originalet talar blott om sena, senig {vtvqov; pevQwårjg)- 



