14 C. J. SUNDE VALL, 



uppföras till och med senorna jemte hudens bihang: hår, naglar in. m., samt ådrorna, såsom 

 varande till för känselns skull. Ännu mindre finnes någonting om rörelseorganer och om 

 rörelsens beskaffenhet i arbetet "Om djurens gång", och aldra minst i det, som orätt bär 

 titeln "Om djurens rörelse", hvarom vi tala mera längre fram. Det ser i sanning ut som 

 om hvarken Aristoteles eller hans föregångare någonsin hade märkt rörelsen och knyt- 

 nino-en i musklerna då en kroppsdel röres, såsom då man böjer armen eller tuggar, eller 

 blott biter ihop tänderna. De hade dock lika lätt kunnat märka dessa rörelser, som ar- 

 tisterna, hvilka hade väl reda derpå. Men om de märkt dem, så måste de aldrig hafva 

 blifvit föranledda att tänka på orsaken och förhållandet dermed. Det är i sammanhang 

 med denna bristande kännedom som Aristoteles kan förneka tillvaron af kött hos vissa 

 djur, hvilkas rörelseförmåga han dock känner (t. ex. Echinus, III, 5. 1). — Detta är i 

 sanning märkvärdigt, isynnerhet då man ser att andra, vida svårfattligare fenomen hade 

 blifvit noga studerade; t. ex. läran om ansigtsdragens förmodade öfverensstämmelse med 

 själsegenskaperna, som finnes framställd I, kap. 8. Denna lära måste redan då hafva 

 varit bearbetad för skådespelens skull. — Luftrörshufvudet är val kändt af förf. och han 

 känner att "epiglottis saknas hos alla äggläggande djur" (II, 8. 4). 



Sjelfva skelettets beskrifning (III, kaj). 7), som är i korthet affattad och ganska 

 nätt, visar deremot en högst bristfällig kännedom, hvilket dock ej mycket bör förundra 

 oss, då man väl på den tiden knappt någonsin hade funnit på att rensa och uppsätta ett 

 helt skelett. Ute på marken voro förmodligen skelett af döda djur och menniskor då 

 vanligare att se, än nu, hos oss, och där samt uti slaktade djur torde de väl mest hafva 

 blifvit besedda. Mig vill det t. o. m. synas, som om vår författare, efter föregående dylika 

 inspektioner, för tillfället gjort sig underrättad om benens sammanhang genom att känna 

 pä dem utifrån kroppsytan; men till sägner ur folktron eller kanske slägttradition hörer 

 uppgiften att några suturer i qvinnans cranium skulle vara betydligt olika med dem i 

 mannens. De skulle nämligen hos qvinnan bilda en cirkel, hos mannen en triangel. 

 (Denna uppgift finnes först: I, kap. 7, och återupprepas, vid skelettets beskrifning, III. 

 7, 2). Ryggraden anses ganska riktigt för skelettets basis, hvarifrån de öfriga benen utgå; 

 men clavicula säges äfven utgå derifrån. Obekant är hvad som menas med den där 

 nämnda Perone {ntyovlg). Menniskan säges (I, 10. 6) blott hafva 8 par refben, hvilket 

 enligt nästföljande rader ej t} r ckes vara en felskrifning. Refbensbrosken och bröstbenet 

 omtalas ingenstädes; det sednare ej en gång hos foglarna. Bäckenbenen synas snarare 

 vara förbigångna än okända. Om Lejonets ben upptages här, vid skelettets allmänna be- 

 skrifning, den gamla sagan att de skulle vara hårdare än alla andra djurs ben, så att de 

 gifva eld "liksom stenar". På andra ställen, och isynnerhet II, 1. 4, påstås bakre extre- 

 miteternas leder vara böjda på motsatt sätt hos menniskan och hos djuren. Denna orik- 

 tiga åsigt beror derpå, att låret vanligtvis hos djuren är kort, hvarigenom knäet blir 

 föga framstående, samt öfverses. Härtill kommer att de flesta större djur äro digitigrada 

 och således hafva tarsus och metatarsus upplyftade öfver marken, hvarföre dessa tillhopa 

 ansågos motsvara menniskans tibia, och hälen (has-leden), vårt knä. På detta sednare 

 sätt benämnas alltid dessa delar af Akistotbles, hvilket visar att han hvarken hade ef- 

 tersett förhållandet på ett skelett eller noggrannare betraktat dessa delar på lefvande 

 djur; ty låret och knäet urskiljas dock rätt tydligt på ytan, både på häst, hund och bo- 

 skapsdjur, om man tänker på att se efter. Emellertid böra vi ihågkomma att samma fel 



