18 C. J. SUN DE V ALL 



det är: nära 500 olika arter eller slägtfonner; men namnens antal är dock något större, 

 emedan många arter eller dj urformer omtalas under flera namn. Af dessa framställas i 

 denna afhandling blott de första 300, eller de luftandande djuren i allmänhet. 



Hvad namnen beträffar så vilja vi erinra derom, att många, isynnerhet de, som ej 

 varit bekanta för andra grekiska författare, annat än ur Aristotelis arbete, torde vara 

 sådana som ej brukades i Grekland, utan i Macedonien, af infödingarna eller af där bo- 

 ende Greker (se t. ex. under Tetrix, foglar n:o 47). 



Ehuru Aristoteles ej lemnat en hel och öfverskådlig framställning af djurens 

 systematiska fördelning, så har han dock på flera ställen här och där i texten an- 

 tecknat och vetenskapligen bestämt, ej blott de större naturliga klasser, som de flesta men- 

 niskor omedvetet uppfatta och som finnas upptagna i alla språk, såsom: fyr fotadjur, foglar, 

 ormar, fiskar, maskar; utan han har småningom utsträckt denna klassfördelning så, att 

 hon omfattar de flesta honom bekanta djurformer; d. ä. större delen af djurriket. Dessa 

 största grupper (ungefär Linnés Klasser) kallar han "de största djurslägtena" (Genera ma- 

 xima; Y spr l ^Y"^ a TCOl/ tc^tov). Men dessutom har han uppfattat en stor del af dessa 

 klassers närmaste, naturliga underafdelningar (Linnés Ordines, såsom Rofdjur, Linnés Pe- 

 cora m. fl.), hvilka i det följande anföras vid hvarje klass; och, hvad mera är: han har 

 antecknat allmänna naturliga kännetecken för flera af dem. Dessa underafdelningar kallas 

 åter si äg t en (ywt]) eller understundom sorter (tiåtj; utseenden, beskaffenheter; lat. spe- 

 cies), och dessa båda namn gälla för alla fördelningar, ända ned till dem som vi nu kalla 

 arter och varieteter. Det är ett misstag då man uti dessa uttryck hos Aristoteles och 

 andra gamla författare {yevog, sidog; på latin genus och species) velat finna bestänuit 

 olika begrepp, hvaraf det ena nödvändigt vore subordineradt under det andra såsom ett 

 genus majus och ett genus minus, liksom termerna species, genus, ordo och classis 

 i den Linneiska methoden. Ännu hos Linnés närmaste föregångare, Rajus m. fl., voro 

 dessa ord ganska obestämda och ingenting annat än hvad de voro i de gamla språken, 

 samt fullkomligt likartade med orden: sort, slag, slägte, art i vårt, och de motsva- 

 rande i andra nyare språk (t. ex.: sorte, espéce, genre, race). Ehuru de bildade folk- 

 klasserna numera ofta söka att åt en del af dessa ord gifva den rangordning som de fått 

 i Naturalhistorien, så äro de dock ännu i det dagliga talet och i folkspråket intet annat 

 än olika uttryck för Logikens genera, utan någon bestämd inbördes gradation. Så t. ex. 

 säger Aristoteles att af Bien finnes, i hvarje kupa, 5 sorter (ytvi]), nämligen Arbetsbi, 

 Drönare o. s. v. (se Bi, V, 19. 1). 



Aristotelis systematiska framställningar äro uppenbart af honom sjelf småningom 

 uppgjorda under det han arbetade på sitt verk. De utgöra tillhopa den renaste ocli 

 vackraste sidan af hans zoologiska verksamhet, emedan de äro fullkomligt fria från fabler 

 och orimligheter, införda af andra. Att flera af dem höra till de stycken, som han sjelf 

 sednare inflickat i texten, synes deraf, att några sådana förekomma delvis, spridda, ofull- 

 ständiga och obestämda, längre fram i boken, ehuru desamma redan finnas, närmare hen- 

 nes början, genomtänkta och färdiga samt försedda med kännetecken och namn för afdel- 

 ningarna. Så är t. ex. förhållandet med Insektklassens fördelning, som främsta lies färdig 

 i första boken (I, 5. 5), men i ett vida ofullständigare skick i den 4:de (IV, 7. 1) och 



