OM ARISTOTELIS DJURARTER. 19 



hvaraf spridda, ej sammanbundna delar, som tydligen ej varit klart tänkta, finnas på an- 

 dra ställen, äfven ännu längre fram i arbetet. Vattendjuren afhandlas bättre och i be- 

 stämdare uttryck vid arbetets början (I, 1. 6), än på ett ställe mot slutet (VIII, 2. 3; se 

 här strax nedanför). 



Aristoteles är den förste, och tyckes vara den ende af forntidens naturhistorici, 

 som uppfattat begreppet om ett i naturen sjelf grundadt system för djuren. Men vigten 

 af djurslägtenas särskilda bearbetning och uppräkning efter ett sådant system (d. ä. efter 

 den inbördes likheten) har aldrig blifvit honom fullt klar. Tvärtom finner man, i den 

 förut omtalade början af hans arbete om Djurens delar, det därstädes anförda yttran- 

 det i motsatt riktning. Han har tydligen aldrig uppställt ett fullständigt, systematiskt 

 schema, hvari alla honom bekanta djur skulle inpassas. Han har således oftast stannat 

 vid de tydligare grupperna och fördelningarna, utan att hinna fram till de tvifvelaktiga, 

 svårare ställen, vid hvilka en systematicus, som vill genomföra och afsluta sitt verk, stan- 

 nar i förlägenhet och vanligen blir tvungen att tillgripa en rent artificiell framställning. 

 Dock finnes ett sådant fall, nämligen uti nyssnämnda fördelning af Insekterna, hvilken är 

 den enda, som omfattar alla för förf. bekanta arter af en hel klass (se längre fram i 

 början af Insektklassen). Här äro nämligen grupperna Tetraptera och Aptera rent artifi- 

 ciella, liksom den föreslagna tvådelningen af Tetraptera och af Diptera. 



Han synes tidigt hafva föreställt sig djurrikets tvådelning, i Landtdjur och Vat- 

 tendjur, såsom väsentlig, och sedan hafva haft ganska svårt att frigöra sig från denna 

 föreställning, hvilken omständighet synes hafva förorsakat honom mycket bryderi och för- 

 klarar åtskilliga små motsägelser. — Såsom en anmärkningsvärd omständighet vid Ari- 

 stotelis systematiska utkast kan man anföra den säkerhet, h varmed han, redan på den 

 tiden, uppfattat menniskan såsom ett djur, som öfverallt, utan vidare förklaring eller ur- 

 säkt, uppräknas tillhopa med de öfriga, och kallas djur. Anmärkningsvärdt är äfven 

 hans yttrande (J, 6. 5) att: "liksom hvar och en bedömmer myntvärden efter det mynt som 

 är honom mest bekant, så måste vi äfven . . . börja med Menniskan, hvars delar äro oss 

 mest bekanta; och likså . . . börja vi afhandlingen om djurens delar med de sammansatta 

 ^'oQyavty.a" ; extremiteter och andra kroppsdelar) och omtala sedan de enkla" (o/uoio/uepi], 

 t. ex. fibrer, ådror, ben etc). Man har i sednare tider ofta misskänt denna högst förnuf- 

 tiga och praktiska regel, i det man börjat till och med undervisningen med sådant som 

 är alldeles främmande för vår vanliga erfarenhet och kännedom, såsom: infusionsdjur, 

 zoophyter, celler. — De hufvudsakliga ställen, hvarest Aristoteles framställer sina 

 "största genera" [klasser] af djuren, äro följande: 



I, 1. 6 och följande: Djuren visa olikheter i anseende till lefnadssätt, seder och delarnas 

 beskaffenhet . . . Några äro vattendjur, andra landtdjur. Men vattendjuren äro af två 

 slag: de som lefva och lifnära sig i vattnet och emottaga, samt åter gifva ifrån sig vatt- 

 net, och ej kunna lefva utom detta, såsom fiskarna; — samt de, som väl söka sin föda 

 i vattnet och vistas där, men ej emottaga detta, utan luften, och som föda sina ungar 

 utom vattnet. (Jämför härined: VIII, 2, 3, som citeras strax nedan). Många sådana fin- 

 nas, dels med fötter (pedestria), såsom Uttern, Bäfvern, Krokodilen; dels bevingade, 

 såsom iEthyia och Colymbis [foglar]; dels fotlösa, såsom Vattenormen . . . (§ 7) . . . 

 Landtdjuren äro dels sådana som indraga och åter utstöta luften, hvilket kallas innndas 

 och utandas; såsom Menniskan och alla andra landtdjur som hafva lungor; — dels sådana 



