OM ARISTOTELIS DJURARTER. - 23 



skulle hafva medhunnit att hopsamla genom egen undersökning i naturen, och genom sin 

 framställning af det han sålunda fått veta, har han åt minnet bevarat en stor mängd af 

 dåvarande zoologiska förhållanden och åt oss lemnat en ovärderlig skatt af kännedom. 

 Då vi ej äga någon äldre dylik framställning, kunna vi ej bedöm ma allt hvad som häraf 

 tillhör Aristoteles sjelf. Blott det se vi, att utkasten till djurens systematisering och 

 och hopsamlingen af speciella uppgifter om djurens lefnadssätt m. m. tillhöra honom sjelf. 

 Men hvartdera af dessa arbeten äro utförda på ett sätt, som måste väcka vår beundran, 

 och hvartdera ensamt skulle hafva gjort honom till vetenskapens grundlägga re. Uppfatt- 

 ningen af affiniteten mellan de olika djurslägtena och dessas sammanställning till vissa 

 större slägten (Klasser — Grupper) med angifvande af det väsendtliga för hvarje sådan 

 grupp (t. ex. H valar — Fiskar; Insekter, såsom en enda hufvudgrupp, skild från Krusta- 

 ceerna och Mollusk-klasserna) utvisar lika mycket snille, som hopsamlingen af de särskilda 

 uppgifterna om djuren visar ihärdighet och alltid vaket nit för saken. Äfven inom det 

 anatomiskt-fysiologiska området har han tillagt mycket, och kanhända vida mera än det 

 som i det föregående blifvit nämndt; men dessutom har han troligen genom nya sam- 

 manställningar och jämförelser bidragit att förena de spridda lärosatserna till en ordnad 

 vetenskap. Under nära 2000 års tid efter Aristoteles tillkommo väl en hop nya facta; 

 äfven en och annan förbättrad fysiologisk åsigt tillkom, men det zoologiska systemet 

 vann ingen utvidgning och i allmänhet blef den vetenskapliga sammanställningen af Zoo- 

 logiens delar icke förbättrad, utan snarare försämrad eller bortglömd i sådana händer som 

 Plinii m. fl. Vid en jämförelse med hans efterföljare, ända till 1500-talet, finna vi, att 

 om Aristoteles ej hade lemnat oss sitt arbete, så hade vi icke på annat sätt erhållit de 

 upplysningar som det innehåller. Ingen annan hade kunnat skänka oss ett dylikt verk 

 som fordrade ovanliga själsförmögenheter och ovanlig arbetsförmåga jämte det största nit 

 för saken. Men utan denna grund hade 1500-talets stora framsteg i Naturalhistorien blif- 

 vit vida mindre än de voro, eller kanhända uteblifvit. 



Utom sitt arbete "Om Djuren" har Aristoteles skrifvit några andra, som äro af 

 zoologiskt innehåll, eller efter titeln tyckas vara så. Dessa äro följande: 



1. Om djurens delar (myt tcoow juooqioov; De partibus animalium), till hvilket 

 man plägat räkna 4 böcker, hvarom är förut taladt (sid. X). De tre böckerna som verk- 

 ligen handla "om djurens delar" äro helt och hållet teleologiska. De uppräkna delarna, 

 yttre och inre, utan beskrifning, och söka förklara hvarföre de äro så eller så bildade hos 

 olika slag af djur. Ofta förekomma således djurnamn, anförda såsom exempel, men nä- 

 stan utan naturalhistoria. Då någonting sådant, till följe af ämnets beskaffenhet, måste 

 anföras, är det, liksom alla förekommande beskrifningar af delarnas form, när- eller från- 

 varo in. m., i det närmaste lika med det som förekommer om samma ämne i arbetet om 

 djuren. Blott på några fa ställen har jag funnit uppgifter, som, genom en tydligare ord- 

 ställning eller något större utförlighet eller genom något, tillfälligtvis bifogadt uttryck, 

 upplysa mörka ställen i det förra arbetet, hvilket äfven är äldre till tiden än det här 

 omtalade. Detta tyckes numera nästan blott äga värde för fysiologiens historia. 



2. Om djurens gång {ntQi noQticcg £q>coi>), en enda, ganska kort bok, som ej 

 tillägger någonting i sak till de föregående. Den utgör egentligen slutet af det sist om- 



