OM ARISTOT ELIS DJURARTER. 25 



Hos andra gamla författare har jag ofta med god framgång sökt upplysning om de 

 djurnamn, som eljest voro ovissa eller rent obekanta. Men vid begagnandet af dessa upp- 

 lysningar må man ihågkomma att djurnamn ofta äro ganska obestämda. Det är vanligt 

 att en djurart har flera olika namn i samma språk; t. ex. Motacilla alba kallas på sven- 

 ska: Arla, Sädesärla, Vippstjert, Gatugrim, Isspjerna m. m. A andra sidan kan samma 

 namn utmärka flera olika djur, ej blott af samma slägte, utan äfven helt olikartade, 

 hvilket isynnerhet är vanligt i de gamla språken; t. ex. hos A ristoteles utmärker namnet 

 Oestrus (o/cQog) en insekt, en småfogel och en krustacé; Alopex betyder både räf och 

 flygande ekorre o. s. v. — De betydligaste misstagen kunna dock uppkomma deraf, att 

 samma namn ofta i olika länder användas för olika, men någorlunda liknande djur; t. ex. 

 i Kapkolonien användes namnet Fasan (Pheasant) för Perdix capensis, namnet Elg (Eland) 

 för Antilope oreas och Gems för A. oryx; — det är helt olika djur som kallas Hjort och 

 Rådjur i Europa och i Amerika o. s. v. Likså finna vi namnet Dorcas hos Grekiska för- 

 fattare ömsom för Rådjuret och Gazellen. Det är till och med ej ovanligt att dylika 

 namnförväxlingar förekomma i olika delar af samma land mellan allmänt bekanta och 

 ganska utmärkta djurarter. Så t. ex. brukas namnet Asp i mellersta Sverige för Cy- 

 prinus aspius, men af nybyggarne i Lappmarken för en Sik-art, som där allmänt 

 brukas till föda. I en del af vestra Småland har namnet Svala blifvit öfverflyttadt på 

 Staren, ehuru båda arterna allmänt finnas där, och enligt uppgift af Prof. Stenstrup 

 har Svarta Storken fått namnet Trane i Jutland, hvarest den egentliga Tranan ej före- 

 kommer. 



Vid bestämmandet af arterna hos gamla författare är det synnerligen vigtigt att 

 eftersöka hvarje uppgifts ursprung. Seden att afskrifva sina föregångare utan att angifva 

 källan och utan att hafva förskaffat sig ytterligare visshet om uppgiftens riktighet, är 

 bland dem högst allmän och leder ofta till förvillelse. Ej sällan ser man nyare författare 

 tro sig hos en af de gamla finna bekräftelse på någon, annars tvifvelaktig uppgift hos en 

 annan; men vid närmare efterseende befinnes det att hela bekräftelsen består i en afskrif- 

 ning. Det är dessutom i många andra hänseenden vigtigt att känna hvarifrån en uppgift 

 kommit, hvarigenom man ofta får en god ledning för att bedömma dess riktighet eller 

 trovärdighet. Det förefaller t. ex. högst besynnerligt då man hos Aristoteles läser, att 

 Hippopotamus är tvåklöfvad som en oxe och har mahn som en häst. Då han ej uppgifver 

 sin källa, tror man antingen att han sjelf sett detta djur, men glömt dess rätta utseende, 

 eller att han misstagit sig på ett annat djur, till dess man hos Herodot återfår samma 

 historia och finner att Aristoteles blott afskrifvit henne derifrån. Här förvånar hon 

 ej, emedan man vet att Herodot ej kände djuren och hade sina uppgifter om dem af 

 andras berättelser. Likså kan Aristotelis flera oriktiga uppgifter om 2:ne slag af Kro- 

 kodiler, land- och flodkrokodil, ej riktigt förklaras, förr än man finner att de härleda sig 

 frän missförstånd af 2:ne ställen hos Herodot, hvarur de tyckas vara ur minnet återgifna, 

 utan att Herodot omtalas. Flera verkliga otjenster hafva blifvit oss bevisade genom detta 

 afskrifvande , t. ex. med af^eende på Lejonets förekomst i Europa (se Däggdjur n:o 17). 

 Historien om benen i Lejonets hals, h varom långa kommentarier blifvit skrifna, kan numera, 

 jämte många andra, affärdas såsom lånad ur folksagan, utan att författaren sjelf haft till- 

 fälle att lära känna förhållandet. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 2. * 



