OM ARISTOTELIS DJURARTER. 27 



kortad, eller illa uttryckt, att hon blir obegriplig för den, soin ej förut känner det ämne 

 hvarom fråga är, och mången gång blir det ändock ej möjligt att förstå hvad förf. velat 

 säga (t. ex. i beskrifningen af Thos, Mamm. n:o 9; Grodan, Rept. 17: IV, 9. 6, m. fl. st.). 

 På åtskilliga af dessa ställen torde texten i en sednare tid hafva blifvit stympad, hvilket 

 isynnerhet kunnat ske genom de skador som uppkommit under den tid, då Aristotelis 

 samtliga arbeten, såsom Sträck berättar efter Strabo, ett par mansåldrar efter författa- 

 rens död, höllos undangömda i en källare; samt genom de fel som uppstått då de skadade 

 ställena blifvit oinskrifna (se t. ex. under Svanen, Foglar n:o 136). Men uppenbart år 

 detta ej alltid orsaken. Oftare synas otydligheter hafva uppkommit genom författarens 

 egna, sednare tillägg och anteckningar mellan raderna eller i marginalen, hvilka ej blifvit 

 hopredigerade med det förut skrifna. Detta tyckes vara en vanlig orsak till den brist på 

 öfverensstämmelse mellan delarna af samma mening och till det sammanfogande af korta, 

 ofullständiga meningar, som ganska ofta förekommer (se t. ex. under Bombycia, Ins. n:o 

 27. — Jämför äfven anm:n under Apus, Foglar n:o 92, samt om ordet juaxQog, under 

 Struthus, Foglarna n:o 65). På dylika, och isynnerhet på alla tvätydiga eller obegripliga 

 ställen, har jag ansett nödvändigt att göra öfversättningen så nära ordagrann som språ- 

 kens olikhet medgifvit, utan afseende på den deraf uppkomna omeningen eller dåliga 

 svenskan. På andra ställen är deremot meningen ganska mycket förkortad, då detta kun- 

 nat ske utan att något af innehållet förlorades. — I allmänhet har det synts mig så, som 

 om detta arbete aldrig varit färdigt. Författaren har skrifvit det för sina föreläsningar, 

 tillökat, ändrat och förbättrat det under dessa, och sannolikt ämnat att omredigera det, 

 innan det utlemnades till allmänheten, hvilket dock aldrig hunnit ske. Ehuru man på 

 den tiden mera än nu erkände att "naturalia non sunt turpia", så tyckes det t. ex. ej 

 vara sannolikt, att de talrika framställningarna om djurens och menniskans fortplantning 

 kunde vara ämnade att i oförändradt skick publiceras, hvilka till en alldeles obehöflig 

 myckenhet öfverflöda af uttryck, som öfversättaren måste återge med små omskrifningar. 

 Bland dessa är det isynnerhet med ordet o/tvet* som förf. bedrifver ett verkligt slöseri. 



De källor och hjelpredor jag begagnat äro följande: 



Grekiska texten i Firmin Djbots upplaga af Aristotelis Opera Omnia, vol. III, Pa- 

 risiis 1854; med latinsk öfversättning — samt i Aristotelis Historia Animalium, ex rec. 

 Bekkeri, Berol. 1829. 



Nyssnämnda Latinska öfversättning i Firmin Didots upplaga. 



Sträck, Aristotelis Naturgeschichte der Thiere, Febers. Frankf. a. M. 1816, samt 



Kulb, Aristotelis Werke, III, Thiergeschichte, Uebers. (af Osianders et Schwabs 

 Griechische Prosaiker), Stuttg. 1855-7. 



Sträcks förtjenstfulla öfversättning har mycket underlättat arbetet för mig, liksom 

 för alla, som i sednare tider velat taga kännedom om Aristotelis djurlära, men sanno- 

 likt hafva alla klagat öfver registret, som är fullt af tryckfel. — Med djurnamnen har en 

 passande medelväg blifvit följd, i det att bekanta, tyska eller latinska namn nästan blott 

 användas då de äro säkra och verkligen utmärka de djur som omtalas, men de gre- 

 kiska namnen, skrifna efter latinsk orthografi, bibehållas då de äro ovissa eller obekanta. 

 Deremot kan man understundom få anledning att vara mindre nöjd med öfversättningen, 

 som här och där afviker något litet från författarens mening eller däruti inlägger begrepp, 



