28 C. J. SUNDEVALL, 



som ej finnas i originalet (se t. ex. förut, sid. 13, noten om begreppet "muskler", och 

 längre fram, sid. 30, noten om namnet C a re harodus, såsom definition på rofdjuren). 



Kulbs öfversättning återger i allmänhet ganska noggrant och väl originalets me- 

 ning, och skulle med mycken trohet framställa Aristotelis arbete för läsaren, i fall 

 ej djurnamnen vore på det aldra olämpligaste sätt behandlade. Alla grekiska namn, 

 äfven de, som äro fullkomligt obestämbara, återgifvas med tyska, understundom nybil- 

 dade, som äro lika obekanta som de grekiska, men oftast med namnen på allmänt be- 

 kanta djur, vanligen med bifogande af de nyare systematiska namnen, liksom om arterna 

 vore väl bestämda. Understundom säges väl, i de på hvarje sida talrika noterna, att be- 

 stämningarna äro ovissa, men detta sker alltför sällan, och af dem som angifvas såsom 

 säkra, äro dock alltför många påtagligen falska, äfven bland sådana som förut, varit rätt 

 uppgifna af Sträck eller andra, äldre författare. (Man jämföre blott IX, kap. 1, hvarest 

 t. ex. Orchilus återgifves med Charadrius minor; Brenthus, med Brandente, Brente, 

 Anas tadorna; Harpe, med Falco rufus; Typanus, med Trommeltaube; iEgithus, med 

 Parus CD3ruleus; C olotes, med Mus minutus o. s. v.). — I allmänhet mötes man här af 

 en alltför ohjelplig brist på naturalhistorisk kännedom, såsom då det i noterna, vid inånga 

 af originalets orimliga folksagor, försäkras, att nyare naturforskare funnit dem bekräftade 

 (se t. ex. Mammalia n:o 48, om den på hjorthorn växande murgrönan). Dessutom äro 

 citationerna af föregående ställen, hvarest närmare upplysning skulle erhållas, alltför ofta 

 oriktiga och ofta desamma som i Sträcks register. 



Sedan det ofvanstående redan var skrifvet har jag först erhållit ett arbete öfver Ari- 

 stotelis Zoologi, som är i viss mån likartad t med denna inledning, men långt vidlyfti- 

 gare, Jurgen Bona Meyer, Aristotelis Thierkunde. 520 sidor 8:o. Berlin 1855. — För- 

 fattaren har här gjort sig besväret att samla och utskrifva ett stort antal andra författa- 

 res omdömen eller öfversigter af Aristotelis arbete, från Plinius till Frantzius (1853), 

 hvarefter han genomgår detsamma från flera olika synpunkter och isynnerhet visar en 

 stor kännedom af äldre och nyare litteraturerna samt framställer (i den sednare afdelnin- 

 gen, p. 375 o. följ.) utförligt Aristotelis fysiologiska åsigter, hvilka jag blott i största 

 korthet kunnat vidröra. 



Särskild framställning af djurarterna hos Aristoteles. 



I. Däggdjur, 



kallas hos Aristoteles: Fyrfotadjur som föda lefvande ungar (Zcporoxce) samt H valar; jämför 

 ofvan, sid. 20 och 22. — Utom det som där anföres, finnes följande närmare bestämning: 



III, 16. 1 . . . Spenar hafva alla djur, som föda lefvande ungar både inom sig och utåt 

 [d. v. s. som både inom sig bära och derifrån framföda lefvande ungar], nämligen alla de 

 som hafva hår, såsom Menniskan och Hästen, samt Hvalarna, såsom Delphinen, Salen och 

 Phalaena. Dessa hafva spenar och mjölk; (§ 2) men de som blott utåt framföda lefvande 

 ungar, eller föda ägg, hafva hvarken spenar eller mjölk; såsom Foglar och Fiskar. — 



IV, 10. 1 : Dessa djur drömma ... o. s. v. — Om författarens sätt att betrakta lederna i 

 däggdjurens och menniskans extremiteter, se förut sid. 14 (II, 1. 4). 



