OM ARISTOTELIS DJURAKTER: DÄGGDJUR. 33 



ropa; — IX, 1. 3: honan är starkare än hannen. — IX, 7. 2: Då Pardalis har fått i sig 

 det gift, som kallas pardalianches, söker han menniskoträek, som botar honom. Derföre 

 bruka jägare, för att qvarhålla en Pardalis, som förtärt detta gift, upphänga exkrementer 

 i ett kärl, under ett träd, hvarest djuret snart dör, medan det försöker att genom språng 

 bemäktiga sig botemedlet. Pardalis sRges äfven veta, att hans utdunstning är angenäm 

 för andra vilda djur och han berättas jaga dem genom att lägga sig fördold, då de kom- 

 ma närmare. På detta sätt fångar han äfven hjortar. 



Dessa sagor äro berättade om Leoparden, Felis pardus L. som finnes i hela Afrika och södra Asien. 

 Namnets betydelse har bibehållit sig genom tradition. Det finnes hos flera andra författare (t. ex. ofta i Aesopi 

 fabler, men icke hos Herodot, som i stället nämner Panther (nav&riQ). 



16. TiyQig (äfven lat. Tigris), Tiger. VIII, 27. 8: Det berättas äfven att Indiska 



Hundar födas af Tiger och Hynda; men ej strax, utan efter tredje blandningen; ty det 



som först födes, säges vara vilddjursartadt. Man förer ut och fastbinder Hyndor i öknen, 



och många bli uppätna, tills ett af vilddjuren råkar vara ansatt af parningsdriften. 



Ingenting annat än denna nog lumpna saga har författaren att berätta om den Indiska Tigern, Felis 

 tigris L. , som dock ej lefver i ödemarken, utan i väl bevuxna trakter. Den tyder ej på någon direkt underrättelse 

 genom Alexanders armé. 



17. Aécov (Leon; lat. Leo), Lejon. I, 1 14: är högsint, modigt och ädelt; — 



II, 1. 2: Lejonets hals har blott ett enda ben och inga kotor, men de inre delarne likna 

 hundens; — ibid. 8: det går fot för fot {xctra oxnXog) liksom Kamelerna; det vill säga, 

 att venstra foten icke trampar före den högra utan följer efter honom; — II, 2. 3: har 

 mahn som betäcker hela halsen; — II, 2. 10: Astragalus är labyrinthforraig; — II, 3. 2 

 et 4: Spenarna äro 2, på buken. Äfven hannen kastar vattnet bakut; — II, 4. 1: Mun- 

 nen är vidt öppen, skarptandad såsom hundens; — II, 12. 7: Magen enkel och ej stor. 



III: 7. 6: Lejonet tyckes ej ha märg i benen, ty den är tunn och i ringa mängd (detta 

 återupprepas i kap. 15) och finnes blott i lår- och armben. Det har hårdare ben än alla 

 andra djur. De äro så hårda att eld framlyser då de sammanstötas, såsom ur stenar. — 



III, 9. 3: Klorna äro krökta. — V, 2. 1: Parningen sker frånvändt, såsom hos andra djur 

 som kasta vattnet bakåt (jämf. Kamelen). — VI, 17. 3: De äro vildare under parnings- 

 tiden, men strida ej mycket sinsemellan, emedan de lefva ensliga. — VI, 28. 1: De paras 

 frånvända och kasta vattnet bakåt. Lejonet paras hvarje år, och föder om våren, vanli- 

 gen 2, men icke öfver 6 ungar; någongång blott en. Att lifmodern vid födseln skulle 

 följa med, är en dikt, som kommer deraf, att Lejonen äro sällsynta, h vartill den som dik- 

 tade fabeln ej kände orsaken. Men Lejonets slägte är sällsynt och finnes ej på många 

 ställen, men af hela Europa, blott i landet mellan floderna Achelous och Nessus [d. ä. i 

 Macedonien samt i bergen mellan Thessalien, Epirus och Hellas. Härom strax mera]. 

 Ungarne födas helt små och kunna vid 2 månaders ålder knappt gå. I Syrien föder Le- 

 joninnan 5 gånger: först 5; sedan alltid en mindre, och blir sedan ofruktsam. Hannen 

 har mahn; honan saknar den. Lejonet fäller blott de 4 s. k. hundtänderna, 2 ofvan och 

 2 nedan, och detta sker vid 6 månaders ålder. 



VIII, 7. 4: Lejonet lefver af kött; griper födan med snålhet och nedslukar mycket helt, 

 som ej söndertuggas; sedan fastar det 2 eller 3 dagar, hvilket det kan, sedan det öfver- 

 fyllt sig; men det dricker föga. Exkrementerna afgå sällan, ungefär på tredje dagen, och 



K. Vet. Akad. Uandl. B. 4. N:o 2. 



