36 C. J. SUNDEVALL, 



VIII, 7. 5: Söker sin föda omkring floder och sjöar; . . . biter äfven inenriiskor och säges 

 ej släppa förr än han hör benet gå sönder. 



Nanmet är väl bekant och tillhör Uttern, Lutra vulgaris. 



24. A'qxtos (Arctus; lat. Ursus), Björn. II, 2. 3: hela kroppen är lika hårig; — 

 II, 3. 1: har 4 spenar [de äro dock åtminstone 6]; — II, 12. 7: magen enkel, större (lik 

 svinets). — V, 2. 2: De paras nedliggande, men för öfrigt på samma sätt som de flesta 

 djur, med hannens buk mot honans rygg. — VI, 17. 3: Ar vildare under parningstiden. 

 Äfven honan är ondsint då hon har ungar. — VI. 27. 1 : honan står ej upp utan ligger 

 ned under parningen; föder efter 30 dagar, en eller två, eller högst 5 ungar. I förhål- 

 lande till hennes kropp äro ungarna ganska små: de äro mindre än en vessla (gale), men 

 större än en mus, nakna och blinda, med fötterna och de flesta delarna ofullständiga. 

 Björnen paras i Elaphebolion [Febr. — Mars; hvilket dock ej är möjligt]; honan ynglar då 

 hon lagt sig i ide. Vid den tiden bli båda könen ganska feta; men sedan ungarna blifvit 

 uppfödda, gå de ut om våren, efter tredje månaden [jfr. nedan] . . . Det är svårt att få 

 en drägtig björnhona. 



VIII, 7. 3: Björnen är allätande: han förtär frukter, och är nog vig för att uppklättra 

 i träden, samt skidfrukter. Han sönderbryter äfven bistockar och äter honingen; likaledes 

 kräftor och myror samt kött. Till följe af sin styrka anfaller han ej blott hjortar, utan 

 äfven vildsvin, om han kan taga dem med ett språng; äfvensom tjurar. Då han anfaller 

 en tjur, kastar han sig framstupa på ryggen, och då tjuren försöker stånga honom , griper 

 han med armarna om hornen och slår omkull tjuren i det han biter honom öfver bogen. 

 Han kan äfven gå upprätt på två ben en kort stund. Kött äter han först då det börjat 

 ruttna. — VIII, 8. 1: Han dricker hvarken sugande eller lapande, utan gläfsande. 



VIII, 19. 1: Björnen ligger i ide, men det är ovisst om detta sker för köldens skull 

 eller af annan orsak. Vid den tiden bli både hannar och honor så feta, att de röra sig 

 med svårighet. Då ynglar äfven honan. Hon ligger qvar tills det är tid att utföra un- 

 garna, hvilket sker om våren, vid tredje månaden efter vintersolståndet. Minst förblifver 

 hon dold 40 dagar, h varunder hon säges ligga alldeles orörlig två gånger 7 dagar; men 

 under större delen af samma tid ligger hon vaken och orörlig. En drägtig björnhona 

 har väl aldrig, eller högst sällan blifvit tagen. Det är tydligt att de alls icke äta under 

 denna tid; ty de gå icke ut, och de som fångas hafva magen och tarmarna tomma. Det 

 berättas äfven att tarmen nära nog sammanväxer, emedan ingenting kommer in i honom, 

 och att Björnen derföre, då han först kommer ut, äter Arum, som åter utvidgar tarmen. — 

 Ibid. 2: Såsom förut nämndes, är det ovisst hvarföre Björnen ligger i ide. 



IX, 1. 3: Honan synes vara starkare än hannen (hvilket är omvändt hos de flesta andra 

 djur). — IX, 7. 1: Då hon flyr, drifver hon ungarna framför sig eller bär dem. Om jä- 

 garen följer tätt efter går hon upp i träd. Då de lemna vinterlägret äta de först Arum, 

 såsom förut nämndes, och tugga ved, liksom om de växlade tänder. 



Ännu skall Björnen (Ursus arctos) finnas i bergstrakterna söder om Donau, och ända ned uti Grekland 

 (v. d. Muhle Orn. Griech.), liksom han sannolikt fanns på Aristotelis tid. Hans naturalhistoria skildras i all- 

 mänhet väl i det föregående, med undantag af en tydlig felskrifning rörande parningstiden (som inträffar mot slutet 

 af sommareu), och oriktig uppgift att ungarna hafva ofullständiga lemmar. Äfven är det orätt att han icke skulle 

 äta färskt kött, om han kan få det. 



