OM ARISTOTELIS DJURARTER: DÄGGDJUR. 43 



och rödt; icke såsom de s. k. fuchsröda hästarna, utan håret är mörkare och undertill ull- 

 likt. De bli ej särdeles svarta eller röda. — § 2: Lätet liknar oxens. Hornen äro krökta, 

 men böjda mot hvarandra, odugliga till försvar, något mer an spannlånga; så tjocka att 

 de kunna rymma en semi-choo hvardera. De hafva en vacker, glänsande svart färg. 

 Pannluggen räcker till ögonen, h vårföre de se bättre åt sidorna än rätt fram. Har tän- 

 der som Oxens; är tvåklöfvad med ludna fötter. Svansen liknar Oxens, men är mindre 

 i förhållande till kroppen. Liksom Tjuren upprifver han jorden och kastar dammet om- 

 kring. Huden är stark mot skador. Köttet är godt, hvarföre han jagas. Träffad (af 

 spjutet) flyr han, men utmattad "stannar han. Han försvarar sig med fötterna och med 

 exkreinenterna, som han kan kasta på 4 famnars afstånd. Detta gör han lätt och ofta. 

 Då han är uppretad eller rädd bränner hans träck, så att hundarnes hår affalla; då han 

 är lugn bränner den ej. . . . Korna kalfva samlade i flock på bergen. Men omkring stället 

 uttömma de först exkrementerna och bilda liksom en befästning omkring sig, ty djuret 

 ger ifrån sig en stor mängd. 



Dessa ganska omständliga beskrifningar, som dock sluta med ett par äkta jägarhistoricr, visa med full sä- 

 kerhet att på den tiden lefde B i son, Bos bison, i mängd på berget Htemus. Men redan Herodot kände stora, 

 vilda oxar i Macedonien (VII, 126). 



39. Kgtoq (Crius; lat. Aries), Vädur. V, 12. 9: om parningen. Ungarne bli min- 

 dre efter yngre djur än efter de äldre. — VI, 17. 2: De slåss under parningstiden. 



40. 'O' ig (0'is; lat. Ovis, femina), Tacka. Se nedanför, under nästa nummer. 



41. HQoftctTOP (Probatum; lat. Ovis, comm.), Får. II, 2. 8: är tvåklöfvadt. — II, 

 3. 2: jufveret dubbelt, med 2 vårtor, mellan låren. — Ibid. 13: Hannen har flera tänder 

 än honan. — III, 10. 12: På flera ställen finnas så beskaffade vatten, att om fåren bli 

 drägtiga strax efter att hafva druckit deraf, så föda de svarta lam. Sådan är den floden 

 som benämnes den kalla, i Chalcidiska landet uti Thracien, i trakten af Astyra. I Antan- 

 dria äro två floder, af h vilka den ena gör fåren svarta, den andra hvita. Scamander synes 

 göra fåren brungula, hvarföre Homerus kallat honom Xanthus (den gula). — III, 13. 3: 

 Talgen är ymnig kring njurarna, etc. Leontinerna på Sicilien drifva fåren sent ut på betet, 

 att de ej må äta för mycket och bli alltför feta. — III, 16. 7: De största Fåren (i Epirus) 

 kallas de Pyrrhiska [liksom korna; se förut]. — Ibid. 8: (Om växter som öka mjölken; 

 isynnerhet ärtväxter). 



IV, 9. 6: Parningslätet är olika med det vanliga, såsom hos de flesta djur. — IV, 10. 1: 

 de drömma. — V, 12. 5: Börja paras och yngla redan i första året. ... — Ibid. 8: Kan 

 föda ungar till 8:de året och vid god skötsel ända till det ll:te; men hos båda könen 

 räcker fortplantningsförmågan under hela lefnaden. — V, 25. 2: Fåret har Crotones (får- 

 löss), men ej egentliga löss. — VI, 17. 9 (om reningen före och efter drägtigheten); — 

 Ibid. II: Honans urin är tjockare. — VI, 19: (Om parningen och dervid inträffande om- 

 ständigheter, sagor om vindens verkan, tecken till ungarnas färg m. m. Dessutom:) föder 

 oftast 2, äfven 3, till och med 4 ungar; är drägtig 5 månader ...; lefver 10 år eller min- 

 dre; men Ledbaggen ofta 15 år. En sådan utväljes nämligen och vänjes att anföra hjor- 

 den. I iEthiopien lefva fåren 12 till 13 år 



VIII, 12 (Om födan och skötseln). — Ibid. § 3: bredsvansade Lam fördraga kölden bättre 

 än de långsvansade, och de kortulliga bättre än de tätulliga. — VIII, 21. 4: Om drägtiga 



