OMARISTOTELIS DJURARTER: DÄGGDJUR. 45 



afrikanskt djur, h vilket mera liknar en kalf eller hjort". På båda dessa ställen menas tydligen någon af Nord- 

 Afrikas Antiloper och namnet, Bubalis, tillkännager uppenbart att det är någon af de större, tjockare, mera oxe- 

 lika. Af sådana fiunas där endast att gissa på Oryx, Addax och den som nu kallas Bubalis. Men den först- 

 nämnde anföres sannolikt strax nedan; den andre, som är Plinii Strepsiceros, skulle väl ej hafva blifvit nämnd af 

 vår författare utan att något ord medföljt med afseende på de stora besynnerligt vridna hornen. Den tredje, Bu- 

 balis mauretanicus, är deremot den mest oxelika af dem alla, ehuru minst. Nu är han blott känd i vestra hälften 

 af Nord-Afrika; men han kan fordom hafva varit något vidsträcktare utbredd och dessutom kunde han vara till 

 namnet känd t. o. m. för Herodot, från Numidien, n. v. södra Tunis och Algier, genom invånarna i Cyrene. Vi 

 antaga alltså för sannolikt, att detta djur är menadt. 



46. O' q vi (Oryx). II, 2. 9: är enhornad och tvåklöfvad. (Detsamma De Part, 



An. III, 2). 



Ingen vidare upplysning lemnas. Men det blir tämligen säkert att här menas det djur, som nu kallas 

 Oryx leucoryx (Antilope leuc. Pall), h vilket varit väl bekant i Egypten och i Cyrene. Först nämnas Oryes 

 (0'Qveg) af Herodot (IV, 192) bland Afrikas ökendjur: "af deras horn göras armar till den Phoeniciska lyran; 

 djuret är så stort som en oxe". — Sedan finna vi hos Plinius (II, kap. 40 eller 107) att namnet kominer från 

 Egypten: "Orygein appellat Aegyptus feram" sirium adorantem m. m.; och vidare säges om detta djur (Plin. VIII, 

 53 eller 214): "Caprne species sunt Oryges, . . . coutrario pilo vestiti et ad caput conversi", i hvilken beskrifning 

 vi igenkänna vår Oryx, hos hvilken håret långs hela ryggen är vändt framåt. Men bland de egyptiska målnin- 

 garna och skulpturerna förekomma ofta ganska goda afbildningar af vår Oryx, på hvilka blott ett horn synes, 

 emedan det ena skymmer bort det andra. Utan tvifvel är detta grunden för sagan att Oryx har blott ett horn, 

 och sannolikt är denna omständighet invecklad uti sagan om Enhörningen, såsom redan förr varit förmodadt. 

 Huppell anser troligare, att Egyptiernas Oryx varit den af honom upptäckta Oryx betsa, som finnes i Abyssinien 

 och har nästan räta horn, liksom vanligen de egyptiska figurerna. Detta är ock ganska troligt; men skillnaden 

 mellan båda dessa djur är så ringa, att man sannolikt ej i forntiden gifvit dem olika namn, utan ansett det Abys- 

 siniska för detsamma, som finnes vildt i Sennaar och Nubien, men afbildat det med fullt räta horn, såsom vackrare. 

 Det bör o ej förvilla oss, att Aristoteles (De Part. An. III, cap. 2) säger, att "de erhornade djuren (Oryx och 

 Indiska Åsnan) hafva hornet, midt i hufvudet" (ev ra iiego tyg xerpal/jg), ty detta kan vara sagdt efter resandes 

 berättelser, kanhända ined afseende på Rhiuoceros. 



47. EXacpog (Elaphus; lat. Cervus), Hjort, I, 1. 14: är försigtig och rädd. — II, 

 2. 1: Phoca har svans som liknar Hjortens. — Ibid. § 11: Hjorten ensam har solida horn . . . 

 Från andra året fäller han dem årligen och nya uppväxa. — II, 3. 5: Penis är senig. — 

 II, 11. 5 et 6: saknar gallblåsa; — — alla Hjortar hafva lefvande maskar i hufvudet, 

 nämligen under tungroten och vid den kotan som bär hufvudet, De äro icke mindre 

 än de största fluglarver («f/ö3>), sitta samlade tätt tillhopa och äro vanligen omkring 20 

 stycken. Hjorten saknar galla, men tarmen är så bitter, att hundarne ej vilja äta deraf, 

 oin ej af ett ganska fett djur. — III, 6 (midtuti): blodet saknar fibrer och stelnar derföre 

 ej. — III, 14. 2: Blodet af Hjorten, Prox och andra, som kanske hafva en lika beskaf- 

 fenhet, stelnar icke, såsom af andra djur. — IV, 11. 7: Honan saknar horn. — V, 2. 3: 

 (parningen beskrifves). — V, 12. 3: Rösten är (liksom bland andra djur) finare hos honan 

 och de yngre, och hjorthannarne skrika gröfre än honorna. Hannarne låta höra sig vid 

 parningstiden, honorna då de äro rädda. Honans läte är kort, hannens utdraget. 



VI, 26. 1 till 5: Såsom förut nämndes, drifves Hinden framåt af Hjortens språng; men 

 understundom står hon stilla, liksom fåret, . . . Hannen håller sig ej till en hona, utan 

 byter om flera. . . . Fortplantningstiden infaller i September till November ("efter Arcturus, 

 i Boedromion och Maimacterion"); hon bär 8 månader [dock rätteligen 9J. De befruktas 

 på få dagar, och många af en hanne. — § 2: Vanligen föder hon en, och ganska sällan 

 två ungar. Hon kalfvar nära vägarna, af fruktan för rofdjur. Kalfven växer fort. Vid 

 andra tider har Hinden ingen rening, men sedan hon födt påkommer en af slemmig natur. 

 Hon plägar föra kalfvarna till vissa ställen, som kunna tjena såsom tillflyktsorter: en spruc- 

 ken klippa med en enda ingång, hvarest hon äfven kan försvara sig. — § 3: Om Hjortens 



