46 C. J. SUNDEVALL, 



långa lifstid berättas många sagor, inon man känner intet med visshet derom. Drägtighets- 

 tiden och kalfvarnas tillväxt tyda ej på lång lifstid. Men på berget Elaphus, i Asien vid 

 Aro-inusa, hvarest Alcibiades omkom, hafva alla Hindar klufna öron, hvarpå de igen- 

 kännas då de ändra ställe; och redan fostret har detta tecken i moderlifvet, — § 4: Kin- 

 den har 4 spenar liksom Kon. Sedan honorna blifvit befruktade lemnas hannarne för sig 

 sjelfva; men desse, drifne af kättja, gräfva sig gropar, och stinka såsom bockar, och deras 

 ansikte svartnar af stänket, liksom bockens; hvilket allt fortfar tills starkt regn fallit, då 

 de återvända till betet ... ty om sommaren blir han öfverdrifvet fet, så att han ej kan 

 springa, utan inheratas, af en som förföljer honom till fots, vid andra eller tredje för- 

 söket [tfyo,a«; språnget; kanske dagen?|. — § 5: De fly till vattnet både för hettans och 

 flåsandets skull. Under parningstiden blir köttet dåligt och illaluktande, såsom bockarnas. 

 Om vintern bli de tunna och svaga, men om våren springa de starkast. Under flykten 

 stanna de i sitt lopp och dröja tills den förföljande kommer närmare, då de åter fly. 

 Detta anses de göra till följe af en inre smärta; ty deras inelfvor äro så svaga att de gå 

 sönder af en stöt, ehuru huden är oskadad. — VIII, 27. 3: Hjortar saknas i hela Libyen 

 (d. ä, Afrika, Heeod. IV, 192). 



IX, 6. 1: Hinden visar mycken klokhet deruti att hon ynglar vid vägarna, dit vild- 

 djuren ej komma af fruktan för menniskor, samt deruti att hon först uppäter efterbörden. 

 Sedan äter hon Seseli . . . Hon vänjer ungarna till vissa ställen (etc. som förut VI, 26. 2). 

 Afven hannen, då han mot hösten blir omåttligt fet, döljer sig och lemnar sina vanliga 

 ställen, emedan han då är lättare att taga. Likså fäller han hornen på dolda och svårare 

 tillgängliga ställen, hvaraf ordspråket kommer: där hjorten fäller sina horn. De akta sig 

 för att synas då de förlorat sina vapen. Det säges att venstra hornet aldrig blifvit funnet 

 och att han undangömmer det, såsom innehållande ett gift ((paQjiiaxsiav). — § 2: Under 

 första året synas inga horn, utan blott en liten luden knöl. I andra året uppväxa de 

 räta såsom pinnar, hvaraf djuret då kallas Piggdjur {narra Åo g); på tredje året bli de 

 gaffelformiga , på det 4:de, ojämnare, och så fortfara de att ökas till det 6:te; men der- 

 efter återväxa de sig lika, hvarföre man icke mera känner åldern af hornen. Men de 

 gamle igenkännas på två sätt: dels hafva de inga eller blott få tänder, dels tillväxa ögon- 

 taggarna ej mera. Mer» ögontaggar (ajuvvri~j()€g) kallas de, som skjuta rätt framåt från det 

 uppvuxna hornet, hvarmed de försvara sig. Dessa hafva ej de gamle, hvilkas horn till- 

 växa på längden. De fälla hornen hvarje år, och detta sker i månaden Thargelion (April 

 — Maj). — § 3: Vid denna tiden dölja de sig ... i täta snår, för att undvika flugorna, 

 och beta om nätterna, tills hornen vuxit upp. Dessa växa först liksom i huden och äro 

 ludna; men då de uppvuxit utsättas de för solen för att torkas, och så snart de ej äro 

 ömma då de gnidas mot träden, lemna Hjortarna sina gömställen, emedan de hafva vapen 

 att försvara sig med. ... — § 4: Då bindarna bli bitna af Spindlar eller annat dylikt, äta 

 de Kräftor, som äfven synas gagna Menniskan att förtära {nipeiv) .... Hinden uppäter efter- 

 börden strax efter kalfningen, ty den finnes aldrig. Hjortar fångas genom h vissling och 

 sång, hvaraf de förtjusas: . . . den ene jägaren sjunger eller h visslar; den andre går bakom 

 och kastar spjutet vid gifvet tecken; ty om Hjorten håller öronen upprätta, så hör han 

 skarpt; äro de nedfällda, så hör han sämre. — IX, 37. 3: På Hjortar, som kastreras 

 innan de fått horn, uppväxa dessa aldrig; om de kastreras sednare bli hornen sådana de 

 då äro, utan att fällas. 



