OM ARISTOTELIS DJURARTER: DÄGGDJUR. 47 



Utan tvifvel har Hjorten, eller Kronhjorten, Cervus elaphus, fordom, liksom ännu, varit ganska allmän 

 både i Grekland och Maeedonien, samt, liksom öfverallt där han tinnes, varit ansedd för det ädlaste bland villebråd, 

 och varit noga känd af jägarna. Derifrän komma tydligen de flesta ofvan lemnade underrättelserna, af hvilka en 

 stor del äro ganska^ goda; men de äro starkt blandade med jägarhistorier, hvilka än vidare fortsättas under nästa 

 nummer (48). Vi fä lcmna i sitt värde historien om racen med klufna öron, som visserligen kan vara möjlig. 

 Likså torde det väl vara möjligt, att en stark fotgängare kan utmatta en hjort genom att förfölja honom några 

 dagars tid till fots, i fall han blott har en hund som ej förlorar spänt, och ej drifver hjorten för långt bort. Det- 

 samma sker hos oss med Vargar, om vintern. Att hjorten låter fånga sig genom musik torde vara mera tvivel- 

 aktigt. Men att Hinden kalfvar nära vägarna etc, uppäter efterbörden och försvarar sig på sina gömställen, hvilket 

 allt berättas två gånger, är lika mycket sant som att venstra hornet aldrig finnes och att hjorten äter kräftor så- 

 som läkemedel. — De omtalade maskarna i svalget finnas äfven ärligen hos alla hjortar i Skåne. I Tyskland äro 

 de allmänna, men märkvärdigt är, att man ännu ej med säkerhet vet af hvilken flug-art de äro larver. Till formen 

 afvika de något från de kända Oestrus-larverna, äfven frän dem af den lappska Oe. trompe. Annars tyckes det 

 vara sannolikast att de äro af den i Tyskland och Frankrike funna Oe. rufibarbis Mg., som dock knappt synes 

 skild från Oe. trompe. Att blodet säges ej stelna till blodkaka, visar blott, såsom Frantzius anmärker (Theile 

 der Thiere), att det endast blifvit undersökt hos starkt jagade djur. — Till det egentliga Afrika hörer ej hjort- 

 slägtet; men i xVlgier och Tunis, hvilkas natur mera liknar Europas, finnes både Kronhjorten, som dock där är 

 mindre och anses för en annan art (C. barbarns), och Dofhjorten (C. dama). 



48. E'Xcc(pog axatvrjg (Cervus achaines). II, 11. 5: De så kallade Achainiska Hjor- 

 tarna [af honkön? ty namnet är feminint] tyckas hafva gallan i svansen. Det som jag här 

 ointalar är till färgen likt galla, men icke så flytande, utan inuti såsom mjelten. — IX, 

 6. 3: En Achainisk Hjort [masculinum] har blifvit fångad, som hade mycken murgröna 

 växande på hornen, där den hade slagit rot medan de voro mjuka, såsom i växande ved. 



Af den första af dessa historier finner man, att denne Hjort varit en verklig Kronhjort (C. elaphus) eller 

 samma art som den föregående; ty i Europa finnes ingen annan, som har de mörka körtlar i svansen, hvilka ännu, 

 eller åtminstone nyligen, bland jägare varit ansedda för galla; men betydelsen af namnet Achaines är obekant. 

 Schneider och flere efter honom hafva ansett det betyda detsamma som: ung hjort, med enkla horn, d. ä. i andra 

 Sret. Mig synes detta namn snarare betyda detsamma som axaibg och a%aixog (Achaeus, Achaeicus), eller från 

 landskapet Achaia i Grekland, blott med något ovanlig stafning, liksom t. ex. de Pyrrhiska Korna i Epirus, som 

 omtalas på 2 ställen (se förut, n:o 37) och på det första kallas nuyQLxai, på det andra, nvoyLyoci. — Den 

 sednare historien kunde ännu bli trodd för 200 år sedan och vid densamma yttrar KiJLB i sin tyska öfversättning: 

 "auch in neueren Zeiten hat man Schmarotzerpflanzen an den Geweihen der Hirsche gefunden"! 



49. 'InmXctcpog (Hippelaphus: Equicervus). II, 2. 3 och 4: Hippelaphus har 



malm öfver bogen och den fortsattes, ehuru mindre, ända till hufvudet. Han har äfven 



skägg långsåt strupen {xaxa rov XaQvyycc). — Han har horn och är tvåklöfvad, men honan 



har inga horn. Han är så stor som Hjorten, och finnes i Arachotien. . . . Hippelaphi horn 



likna dem af Dorcas. 



Såsom redan Cuvier bestämde, är denne hjort utan tvifvel den nordindiske art, som Cdvier kallade Cervus 

 aristotelis (E. An. 1829). Sedan denne blifvit känd måste Wiegmanns något förr gjorda förmodan (Obss. in. Arist. 

 p. 21), att Hippelaphus vore Antilope picta Pali,., alldeles förfalla. C. aristotelis har hela halsen, med strupen, 

 långhårig; att den skulle hafva ett särskildt skägg beror på något litet felaktig uppfattning af en muntlig berät- 

 telse. Hans horn få, liksom Pädjurets, aldrig mer än en gaffel, och en tagg nedtill. 



50. Joqxus (Dorcas) namnes blott II, 2. 4, uti den näst ofvanför lemnade beskrif- 



ningen af Hippelaphus. 



De få ord som här anföras äro dock tillräckliga för djurets bestämmande; ty intet annat djur än "Rå- 

 djuret, Cervus capreolus, finnes i den då bekanta verlden hvars horn till formen någorlunda likna dem af Hippe- 

 laphus; men det fanns då, såsom ännu, i Grekland. I arbetet "Om Djurens delar" (III, mot slutet af kap. 2) 

 yttras, att Dorcas är den minste af de behornade djuren (som dä voro bekanta i Europa), hvilket äfven passar 

 på Eådjuret. — Man har visserligen anmärkt att med namnet Dorcas betecknades G a ze Ilen (Antilope dorcas 

 och dess varieteter i Syrien och Afrika) och man har derföre antagit att Aristotelis Dorcas vore detta ökendjur. 

 Xenophon hade före hans tid så benämnt det. Men namnet har blifvit användt för detta djur till följe af den 

 skenbara likheten med den europeiska Dorcas, isynnerhet i storlek, och Aristoteles har säkert ej känt att Dorcas 

 i nyssnämnda länder är olika med den i Europa". Likså hafva många andra utländska djur fått namn efter Euro- 

 peiska, t. ex. Krokodilen (se lleptilier, no 9). — På antagandet att Dorcas blott vore namn på Gazellen, har 



