OM ARISTOTELIS DJURARTER: DÄGGDJUR. 49 



månader, och blott en kalf födes. Båda könen börja para sig från tredje året. Honans 

 fortplantningsdrift återkommer efter ett år sedan hon har födt. — VI, 17. 2: Ansatt af 

 köndriften låter kamel-hannen hvarken menniskor eller andra kameler komma siar nära: 

 emot Hästen är han alltid fiendtlig. — VI, 25. 1: Drägtigheten räcker 10 månader fjämf. 

 nyss förut], och alltid födes blott en unge. Denne afskiljes från Kamelerna (hjorden, eller 

 modern) vid ett års ålder. Han lefver mer än 50 år. De föda om våren och dägga tills 

 de ånyo bli dragtiga. Mjölken och köttet hafva angenäm smak. Man dricker mjölken 

 med tillsats af hälften eller tredjedelen så mycket vatten. 



VIII, 10 (i slutet): Kamelen tycker om grumligt vatten och uppgrumlar det förr än 

 han dricker ur floden. Han fördrager törsten i 4 dagar, men dricker sedan desto mera. — 

 VIII, 11: De fleste lefva omkring 30 år; men andra mycket längre, ända till 100. — 

 VIII, 22. 1: De anfallas äfven af raseri [af hundbett?]. — IX, 34. 1: Kamelen betäcker 

 aldrig sin mor. ... En kamelägare lyckades förmå en ung Kamel dertill, genom att väl 

 öfvertäcka modren. Men då, efter slutad förrättning, täcket föll af och Kamelen igen- 

 kände henne, bet han kort derefter ihjäl sin herre. — IX, 37. 5: Kamelhonor kastreras 

 för att begagnas i krig, att de ej må bli drägtiga. Några folkslag i öfre Asien äga ända 

 till 3000 Kameler. Genom sina långa steg springa de mycket fortare än de Nicaeiske hä- 

 starne. 1 allmänhet bli kastrerade djur större än de oskurna. 



Här beskrifvas, såsom synes, båda Kamelarterna, Camelus bactrianus och C. dromedarius, som hellre 

 borde heta C. arabicus, såsom Aristotej.es kallar honom. Redan Herodot säger väl (III, 103) att Kamelens 

 skapnad är så väl känd i Grekland, att han ej behöfver beskrifvas; men af det som ofvan anföres om puckeln 

 undertill, om fötterna m. m. skulle man knappt tro att Aristoteles haft tillfälle att se någon, åtminstone då han 

 skref dessa artiklar. Isynnerhet är sjelfva fotens beskrifning alldeles obegriplig, och torde sednare vara stympad; 

 man förstår ej om det är hvarje fot som är klufven både fram- och baktill, eller om det menas att fram- och 

 bakfot äro olika klufna; ej heller hvad som menas med de fyra spetsarna framtill. Flera motsägelser om parning, 

 urin, driigtighet m. m. visa tydligen uppgifter som äro antecknade vid skilda tider. Ingen kännedom förmärkes om 

 vattenreservoirerna vid magen. Den första uppgift, som antyder en sådan kännedom, synes vara det som Plinius 

 yttrar om Oryx (X, kap. 73 eller 201): "De Getuliske nomaderne ("latrones") uthärda törsten i öknen derigenom, 

 att de i hans kropp finna blåsor med en helsosam vätska". — Kamelen tyckes föröfrigt, enligt yEsopi fabler, hafva 

 varit,, åtmiustone till namnet, ganska väl känd i Grekland. 



Belluae 

 omtalas icke såsom en egen grupp. Blott Hästslägtet anföres såsom någonting särskildt 

 från alla andra djur (se under art. Häst). Hippopotamus anses höra till de tvåklöfvade 

 och Svinet anses för en mellanform. Khinoceros namnes ej af Aristoteles (se under 

 n:o 71). 



54. 'Vnnos (Hippus; lat. Equus), Häst. I, 6. 3: . . . men sedan finnes ett slägte, 

 som utgöres af de så kallade Tofs-svansade, såsom af Hästen, Åsnan, Oreus, Ginnus och 

 Hinnus och dem som i Syrien kallas Hemioni. — I, 8. 4: Några hästar hafva blekblå 

 ögon [glosögda; glaucil. — II, 2. 3: har mahn på det öfre af halsen; — Ibid. 8: är en- 

 hofvad (ficovv/og). — II, 3. 11: växlar tänder; — Ibid. 12: gamla hästar få hvitare tän- 

 der, tvärtemot andra djur. — II, 11. 3: Hästen har ock ett ben i hjertat. — Ibid. 5: 

 saknar gallblåsa. — III, 10. 5: på ålderdomen hvitna hästens hår långt mindre än men- 

 niskans. — III, 13. 1: har fett och ej talg. 



V, 12. 3: Hannens röst är starkare än honans. ... — Ibid. 6: vid två års ålder börja 

 de att bli fruktsamma; men affödan blir liten och svag; men från 3:dje till 20:de året bli 



7 



K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 2. 



