50 C. J. SUNDEVALL, 



de allt bättre till fortplantning. Hingsten fortfar till 33:dje, Stoet till 40:de året. 

 Vanligen lefver han omkring 35, hon mer än 40 år; men en häst uppnådde 75 års ålder. 



VI, 17. 1: Hingstarna äro elaka under fortplantningstiden. — Ibid. 4: Bland djurs 



honor ansättas Stoen häftigast af parningsdriften . . (Om hippomani med diverse fabler) . . — 

 § 5: fortsättning, och om Hippomanes. ... — § 7: Hingstarne igenkänna på lukten de 

 Ston med hvilka de beta tillhopa och bortdrifva de främmande...; man ger 30 eller något 

 flera åt hvardera. Kommer en Hingst, så drifver han dem saminan, springer rundt omkring 

 dem, och möter sin fiende, men om något (af Stoen) rör sig, så biter han dem. — § 10: 

 om reningen. . . . Stoet föder lättast af alla djur och har minst blodförlust. . . . Rening 

 föregår med 2 till 6 månaders mellantid, men föga märkbar. — VI, 22. 1-6: (innehåller 

 en utförligare framställning af fortplantning och tillväxt, hvarvid det mesta förut sagda 

 omsäges, t. o. m. ett par gånger, eller rättas, och mycket tillägges): drägtighet 11 måna- 

 der; — föder sällan två föl; — har 40 tänder; växlar de^ 4 första i 30:de månaden: 2 

 ofvan och 2 nedan; efter ett år fälla de på samma sätt; och efter ännu ett år likaså; 

 men efter 4^ år fällas inga mer. . . . Sedan äro de tjenliga till fortplantning. . . . Häst- 

 hjordarna anses då först rätt fullkomnade, när djuren fortplanta sig med sin egen af- 

 komma. . . . Stoet föder stående. ... De flesta hästar lefva 18-20 år, men äfven längre . . . 

 ända till 50 . . . Hon är utvuxen vid 5, Hingsten vid 6 år. Sedan bli de blott fylligare 

 i kroppen. . . . Sedan de växlat tänder kan man ej bedömina åldern. Likväl kan man äf- 

 ven sedan bedömma åldern efter hörntanden, som på ridhästar småningom förminskas af 

 betslets skafning. Parningen sker. . . och vid alla årstider... — § 6:... (En anmärkning 

 om renes succenturiati hos fostret). Efter att hafva födt uppäter hon efterbörden, samt 

 den hippomanes, som växer i fölets panna: den är mindre än ett fikon, bred, rund, 

 svart.... — VII, 5. 2: Bland djuren är det hufvudsakligen Qvinnan och Stoet som emot- 

 taga mankönet sedan de blifvit befruktade; de öfriga undfly då hannarna . . . Hos Stoet 

 följer ej superfoetation såsom hos Haren. 



VIII, 8. 1: Hästen dricker sugande (liksom Oxen). — VIII, 10: (Om föda och dryck). — 

 VIII, 14. 2: Där (vid Nilens källor) sägas Tranorna strida ined Pygmeerna. Detta är ej en 

 dikt, ty dessa sägas verkligen vara ett litet slägte . . . både sjelfva och deras Hästar (jämf. 



under Tranan, Foglar, n:o 116) — VIII, 20. 11: Hästen är utsatt för farsoter. — VIII, 



23. 1-5: På betesmarkerna är Hästen endast utsatt för Podagra, hvarigenom han under- 

 stundom förlorar hofvarna; men nya tillväxa strax ... (sjukdomen och dess bot beskrifvas; 

 likså de sjukdomar som Hästar få uti stallet: Ileos (kolik), Tetanus, sår i lungan, Crithia, 

 Rabies m. fl. och bett af skadedjur: Mygale, Chalcis. . . . Hästen anses underkastad lika 

 många sjukdomar som Menniskan; gifter, hippomanes m. m.) — Ibid. 6: Hästen igenkänner 

 på lätet de Hästar mot hvilka han har stridt. Han tycker om ängar och sjöar och dricker 

 grumligt vatten. Om det är rent, så trampar han upp det med fötterna, och sedan han 

 druckit lögar han sig. . . . 



IX, 5: Om ett Sto dör på betet, så uppföda de öfriga beteskamraterna hennes föl, och 

 i allmänhet synes hästslägtet vara böjdt för slägtkärlek. ... — IX, 34. 2: (I anledning af 

 en dylik historia om Kamelen, berättas här en liten roman om en utmärkt Häst af ädel 

 race, af hvilken Scythernas Kung önskade få afvel. Hästen vägrade att betäcka sin mor; 

 men då han, genom list, dertill förmåddes, och sedan igenkände modren, flydde han 

 och störtade sig utför en brant klippa). — IX, 37. 5: (De Nicaeiske Hästarne äro snabb- 



