52 C. J. SUNDEVALL, 



blåsa. — IV, 11. 5: honorna (af "Halfåsnan*') äro vanligen större och lefva längre än 

 hannarna. 



VI, 17. 10: Honan har ingen rening, men urinen är tjockare än hannens. — VI, 22. 4: 

 Hästhonan säges ej tillåta halfåsnefölet ("Hemionus") att dia längre än 6 månader, eme- 

 dan det rycker och plågar henne; men hästfölet får dia längre. Sedan tand växlingen 

 föregått har man ej reda på "Halfåsnans" ålder. — VI, 24. 1: Mulåsnehingsten kan be- 

 täcka efter första tandfällningen och dermed fortfara till 7 års ålder. Det har äfven händt 

 att ett sto deraf födt en Ginnus (se nedan). . . . Äfven mulåsnehonan har någongång blif- 

 vit drägtig, men ej kunnat fullbära fostret (jämf. vidare, nedan, under Hemionus). — 

 Ibid. 2: "Halfåsnan" lefver länge. I Athén lefde en som var 80 år gammal då templet 

 byggdes. För sin ålders skull var hon nu ledig, men hon gick bredvid lastdjuren och 

 påskyndade deras arbete, h vårföre man beslöt att spannmålshandlarne ej finge drifva henne 

 bort från sina kornbingar. Honan åldras sednare, m. m. . . . — VIII, 10: är växtätande. 



Mulåsnan, Hybriditeten af Häst och Åsna, kallas äfven på grekiska fjftlovog, Halfåsna, hvilket t. o. m. 

 synes vara dess vanliga rätta namn, enligt livad som säges under Hemionus (nedan, I, 6. 3). Författaren kallar 

 henne ock på flera ställen så, hvarest jag alltid öfversatt namnet med halfåsna (se här ofvan). Författaren an- 

 tyder ock på flera ställen, att det linnes hybrider, både af Hingst med Asuehona, och Asnehingst med Sto (se uu- 

 der Häst, Åsna och Mulåsna); men tyckes ej åtskilja dem till namnet, Det sednare slaget är det användbaraste 

 och torde vanligast hafva förekommit. Det är sannolikt att det förra menas uti det blott pä ett ställe förekom- 

 mande namnet Hinnus, som något seduare varit användt i denna mening (se nästa n:o). 



57. Tvvos (Hinnus) anföres blott till namnet såsom tillhörande hästslägtet, I, 6. 3 



(se n:o 54, Häst). 



Varro och Columella. säga bestämdt att Hinnus var fölet efter Hingst och Åsnesto; Pltnius, som var 

 ungefär saratidig med den sednare, säger detsamma, med tillägg att man fordom skilde mellan Hinnus och Mulus. 



58. rCvvoq (Ginnus). I, 6. 3: uppräknas under hästslägtet. — VI, 24. 1: (se vid 



Oreus) ... De, som kallas Ginnus, födas af ett sto som under drägtigheten varit sjukt, 



liksom dvärgar bland menniskor; men liksom dvärgarne har Ginnus stora köndelar. 



Att här menas en hybriditet af Asua och Häst synes deraf att blott sådana omtalas i hela kapitlet; modren 

 säges uttryckligen vara Sto. Ginnus är således en ovanligt liten Mulåsna. 



59. 'Ifjuiovog (Hemionus; se anm. efter n:o 59). I, 6. 3 (bland arterna af häst- 

 slägtet): De som i Syrien kallas Heinioni, benämnas så efter likheten [med MulåsnanJ, 

 men äro icke fullt samma sort, ty de fortplanta sig sinsemellan, hvarföre inan måste . . . 

 anse dem för en skild djurart. ... — IV, 11. 5: Af Hemionus äro honorna större än 

 hannarne och lefva längre. — VI, 24. 1: (Efter att hafva omtalat Mulåsnan, se n:o 56, 

 fortsätter författaren:) Men Hemioni i Syrien, på andra sidan Phoenicien, paras och 

 yngla. De äro ett liknande, men särskildt slägte. — VI, 29. 4: Uti Syrien finnas de så 

 kallade Hemioni, som äro ett annat slägte än blandningen af Häst och Åsna. De likna 

 dem till utseendet, liksom de Vilda Åsnorna likna de tama, och hafva fått namn af 

 likheten. Liksom den Vilda Åsnan, är Hemionus utmärkt för sin snabbhet. Dessa 

 Hemioni fortplanta sig inbördes, hvilket man känner af några, som konnno till Phry- 

 gien, till Pharnaces, Pharnabazi fader, och ännu finnas. Men nu lefva blott tre; i bör- 

 jan sades de hafva varit nio. 



Hemionus (halfåsna) är ett vanligt grekiskt namn på Mulåsnan, densamma som Oreus, och omtalas 

 såsom sådan i JEsovi fabler, men begagnas här för Vildåsnan. Ovisst är dock hvilkendera som menas IV, 11.5 

 (sannolikt den tama). Se för öfrigt under nästa artikel, 59 b. 



