OM ARISTOTELIS DJURARTER: DÄGGDJUR. 53 



O 



59 b. 0'vog 6 ccypiog (Onus agrius), Vild Åsna. Denna namnes af Aristoteles 

 endast uti beskrifningen af nästföregående art, VI, 29. 4, men där två gånger (se nyss 

 förut, under Hemionus). 



Det synes tydligt att Aristoteles ansett "den Vilda Åsnan" och "Hemionus i Syrien" vara två olika 

 djurarter, och samma tro har fortplantat sig från honom bland äldre och nyare författare ända till våra dagar. 

 Likväl synes det mig ganska säkert att båda namnen blott utmärka en enda art, nämligen Equus onager Pall. 

 Act. Petr. (E. asinus (i onager Pall. Zoogr. — vanligen, i nyare tider, men orätt, ansedd för E. hemionus Pall.). 

 Om detta djur har Aristoteles fått underrättelser från olika håll under de två olika namnen, och derigenom kom- 

 mit att tro dem utmärka två olika djur. yå t. ex. talar Xenophon (Anab. I, 5. 2) om "Vilda Åsnor" (övoi 

 ctyQini) i öknen kring Euphrat; och af Aristotelis egen berättelse synes att han fått andra underrättelser om 

 "Hemioni" i Syrien, längre mot söder, genom nyare resande (möjligtvis äfven genom Alexanders armé under 

 tåget till eller från Egypten), troligen vid flera tillfällen. I dessa trakter och i hela den varma delen af Asien 

 finnes ingen annan art än E. onager, som nära liknar E. hemionus Pall. (E. kiang Gray), hvilken tillhör Thibet 

 och de kalla, högt belägna trakterna däromkring. Hos båda hafva öronen ungefär \ af hufvudets längd, hvaremot de 

 hos den egentliga Åsnan (E. asinus) hafva § af hufvudets längd. En verklig, vild åsna är ännu okänd eller finnes 

 åtminstone ej beskrifven så vidt jag känner. Det som berättas om Vilda Åsnor har afseende på Equus onager. 

 Men Åsnan måste dock en gång hafva varit vild, och det är visserligen ej omöjligt att tama Åsnan kan här- 

 stamma från Equus onager, ehuru skillnaden nu är rätt betydlig. Uti Nubien skall äfven en dylik art finnas (Wagn. 

 Suppl. 5, 487, efter Lepsius), men den är föga bekant. Möjligtvis kommer den närmare tama Åsnan. Vilda 

 Åsnor i Libyens öknar, "som aldrig behöfde dricka", omtalas af Herodot, IV, 192, och yEsopus omtalar "Vilda 

 Åsnan" såsom ett ganska snabbfotadt djur. Han kallar den dels övog dyQiog, dels övayQog. Plinius skrifver 

 alltid Onager. 



60. ' Y'g (Hys; lat. Sus), Svin. II, 2. 3: Hela kroppen är lika hårig. Ibid. § 8: 

 I Illyrien, Preonien och på andra ställen finnas Svin med hel fot. — II, 3. 2: Har flera 

 spenar långsåt buken; — Ibid. 8: Hannen har utskjutande tänder; — Ibid. 11: fäller ej 

 tänder; — Ibid. 13: hannen har flera tänder än honan. — II, 4. 1: Munnen är medel- 

 måttig. — II, 12. 7: Magen enkel . . . men något större, med få veck. — III, 1. 2: Te- 

 stiklarna fastade baktill och ej hängande. — III, 13. 3: hjernan är fet. — IV, 9. 6: lätet 

 är olika vid fortplantningen och annars. — IV, 11. 7: Honan har ej utskjutande tänder. 



V, 8. 1: Svinet fortplantar sig vid alla årstider. — V, 12. 5: De börja dermed vid 8 

 månaders ålder... — Ibid. 10 et 11: Galten är bäst fruktsam till tre års ålder; de äldres 

 afkomma blir sämre. . . . Första gången föder Suggan de minsta ungarna; sedan bli de 

 större. Äfven såsom gammal ynglar hon, men är trögare till fortplantning. Vid 15 år 

 upphöra de dermed.... De bäste födas i början af vintern, de sämste om sommaren.... — 

 V, 25. 2: Svinens löss äro stora och hårda. — VI, 17. 4: Parningen sker oftare och ej 

 på bestämd årstid. — Ibid. 8: Ansatte af parningsdrift, då de sägas vara ornegalna 

 (xaTipäi/) , anfalla Suggorna äfven menniskor. — VI, 18. 1 et 2: Tama Suggan är drägtig 

 4 månader och kan föda ända till 20 grisar; men då hon har fått många kan hon ej 

 uppföda alla (m. m. om fortplantningen och mycket förut sagdt). ... De fleste lefva om- 

 kring 15 år; några till nära 20. — VI, 25. 3: Utskurna hannar bli både större och vil- 

 dare, såsom Homerus sjöng. . . . Men såsom unga bli de äfven kastrerade derigenom, att 

 testiklarna anfallas af en utslagssjukdom, hvarföre de gnida dem mot träden och förstöra 

 dem. — VI, 30. 20: Svinen uppgräfva jordmössens gångar. 



VIII, 8. (Slutet af § 1 måste vara mutileradt); § 2, 3: Framför andra djur förtär Svi- 

 net rötter, hvilka det lätt åtkommer genom formen af sitt tryne. Det är det mest all- 

 ätande bland djuren, och blir hastigast fett; ty det blir gödt på 60 dagar. Svingödare 

 bestämma tillökningen genom att väga dem fastande . . . (m. m. om gödningen och födan, 

 äfven i Thracien) . . . Svinet strider äfven med Vargen. En sjettedel af det lefvande Svi- 

 nets vigt afgår T borst, blod och dylikt. . . — VIII. 21. (hela kapitlet): Svinen anfallas 



