54 C. J. SUNDEVALL, 



isynnerhet af 3:ne sjukdomar (som beskrifvas jämte botemedlen. De äro: halssjuka 

 {fiQccyxog), och två som få samma grekiska namn, craurus (xQttvQog). Den ena består i 

 tyngd och smärta i hufvudet; den andra, som tyckes vara obotlig, yttrar sig med diarrhé). 

 § 3: Då Svin få dynt (xaÅa£a) blir köttet vått på låren, halsen och bogarne, hvarest det 

 mesta dyntet alstras. . . . Tecken till dynt ses under tungan, hvarest de isynnerhet finnas, 

 och utryckta ryggborst synas blodiga. Dessutom kunna dyntsjuka djur ej stå på bakföt- 

 terna. Så länge de dia få de ej detta onda. Dyntet fördrifves genom Tiphe ("Råg, Se- 

 cale"), som är en god föda . . . m. m. om föda och gödning . . . äfven sägas de gerna äta 

 ollon, som dock skola göra köttet vått, och om de under drägtigheten äta mycket deraf, 

 så föda de i förtid, liksom Fåren.... Svinet är det enda oss bekanta djur som får dynt. — 

 VIII, 27. 3: Ctesias, som dock är föga trovärdig, säger att hvarken tama eller vilda Svin 

 finnas i Indien. — VIII, 28. 1: På berget Athos äro Svinen så stora och starka att han- 

 narne i låglandet äro underlägsna honorna från berget. 



IX, 2. 9: Svinet äter ormar. — IX, 37. 4: Ur Suggorna utskär man capria {xanQict; 

 äggstocken), att de ej må bli drägtiga, men hastigt feta. För denna förrättning låter 

 man dem svälta två dagar och upphänger dem i bakbenen. Man skär på det ställe, hvarest 

 testiklarne sitta hos hannarna, ty där är capria fastväxt vid uterus, hvarifrän man bort- 

 skär den och sammansyr hålet. 



61. Kangoq (Caprus; lat. Verris), Galt, Orne; kallas af författaren oftast Svin- 

 hanne, men understundom Galt (Capros), t. ex. ofvan, V, 12. 10. (Deraf Capria, Caprån 

 och Caprizein). 



62. € Yg ayQiog (Hys agrius, Sus ferus; lat. Aper), Vildsvin. I, 1. 14: är modigt 

 och hastigt att anfalla, men oläraktigt. — II, 2. 4: (se Vilda Oxen i Arachosien). — VI, 

 17. 1, 2: Vid fortplantningstiden rasa de, ehuru ganska försvagade genom parningen. De 

 strida sinsemellan. För att göra huden tjock och bereda sig ett tjockt pantsar, gnida de 

 sig mot träden och vältra sig i gyttjan samt låta sig torkas flera gånger och utsprin- 

 gande från hjorden strida de så häftigt att båda ofta omkomma. — VI, 25. 3: De paras 

 i början af vintern, och yngla om våren, då de söka otillgängliga, branta, trånga och 

 mörka ställen. Hannen vistas bland honorna omkring 30 dagar. Drägtighetstiden och 

 ungarnas antal äro såsom hos det tama Svinet. Afven är lätet likadant, men höres of- 

 tare af honan, sällan af hannen. — VIII, 27. 3: I hela Libyen finnas inga Vildsvin. 

 [Detta ställe kan vara i sednare tider instucket efter Herodot IV, 192; ty det lärer sak- 

 nas i en del Codices och dessutom skrifves namnet avg; icke vg såsom på öfriga ställen]. 



Uti de ofvanstående uppgifterna om Tama och Vilda Svinet, Sus scrofa, förefaller det oss oväntadt att 

 se blott en obestämd underrättelse om att Svinet äter ollon, men att dessa icke bekomma det väl (VIII, 21). 

 Hos oss och i mellersta Europa bli väl Svinen yra och vildsinta af ekollon, men dessa anses dock med skäl såsom 

 ett af dessa djurs yppersta födoämnen. Men emedan uti Grekland och Macedonien helt andra ek-arter finnas än i 

 mellersta Europa och hos oss, så torde andra förhållanden där äga rum, hvilka jag dock ej känner. Tänderna och 

 deras växling hafva ej varit väl kända, men i allmänhet tyckas uppgifterna om Svinet vara friare för fabler än de, 

 om de öfriga husdjuren. Berättelsen om Vildsvinens strider har dock fått sin lilla anstrykning af tidens sätt 

 att berätta. 



63. 'Tnnog 6 noxdfxiog (Hippus potamius, Flodhäst; af latinarna sammandraget 

 till Hippopotamus). II, 2. 8: (Han uppräknas här bland tvåklöfvade djur). — II, 4. 2: 

 Flodhästen i Egypten har mahn såsom Hästen och är tväklöfvad såsom Oxen samt platt- 

 nosig {aifiog). Han har en Astragalus, såsom de tvåklöfvade, och utstående tänder, hvilka 



