56 C. J. SUNDEVALL, 



ben. ... — V, 12. 14: Honan fortplantar sig blott mellan 10 och 15 år; hannen börjar 

 vid 5 eller 6 år; fortplantningstiden är om våren; sedan dröjer han tre år; men den han 

 en gång befruktat rör han ej mera. Hon är drägtig 2 år och föder en unge . . . som är 

 så stor som en två eller tre månaders kalf. — VI, 17. 3: Före parningen blir Elefanten 

 vild, h vårföre det berättas att man i Indien ej tillåter dem att paras, på det att de ej 

 vid dessa tillfällen inå i sitt raseri kullslå de illa byggda husen och göra mycken annan 

 skada. Det säges äfven att de bli mildare af ymnig föda, samt att man framförer andra 

 Elefanter som befallas att slå och tvinga dem. — VI, 25. 2: Både hanne och hona fort- 

 planta sig först vid 20 års ålder [jämf. kort förut]. Honan går drägtig enligt någras 

 uppgift H år, enligt andras, 3 år. Orsaken till denna motsägelse är att parningen sällan 

 kan iakttagas. Hon ynglar nedliggande på bakfötterna, tydligen med smärta. Ungen diar 

 med munnen och ej med snabeln ("näsan") och både ser och går strax efter födseln. 



VIII, 11: Elefanten kan i ett mål äta ända till 9 macedoniska medimner*), hvilket 

 dock ej sker utan fara. Vanligtvis förtär han blott 6 eller 7 medimner, eller 5 af mjöl 

 (gröpe?), och 5 maris vin (en maris utgör 6 cotylae). En Elefant drack en gång 14 ma- 

 cedoniska metreter och åter om aftonen 8. . . . Somliga uppgifva Elefantens lifstid till 200, 

 andra till 300 år. — VIII, 22: De sägas vara fria från andra sjukdomar än väderspän- 

 ningar. — VIII, 25: De äro utsatta för kolikartade sjukdomar, då hvarken urinen eller 

 tarmens exkrementer kunna afgå. Afven bli de sjuka om de en och annan gång äta jord; 

 men om de göra det beständigt, så skadar det ej. Ibland svälja de stenar. Afven få de 

 utsot, som botas med varmt vatten till att dricka och med hö, doppadt i håning. Då de 

 äro uttröttade af brist på sömn, stärkas de genom gnidning på bogarna med varmt vatten, 

 salt och olja. Värk i bogarna botas med stekt svinkött. En del Elefanter dricka olja, 

 andra icke. Men de som göra det sägas derigenom kunna ur kroppen utdrifva jern som 

 fastnat uti den. Ät dem som ej dricka olja ger man ris-vin [arrak?] kokt med olja. 



IX, 2. 11: Elefanterna strida sinsemellan och anfalla med betarna. Den öfvervunne 

 bringas helt och hållet till undergifvenhet och uthärdar ej segrarens röst; ty de äro gan- 

 ska olika i styrka. Inderne bruka båda könen i krig, men honorna äro mycket mindre 

 och mindre modiga. Med de stora tänderna nedbryter Elefanten murar; palmträd böjer 

 han med pannan så djupt att han sedan kan med fötterna nedtrampa dem till jorden. — 

 Ibid. 12: Elefantjagten sker sålunda: ridande på starka, tama Elefanter, förföljer man (de 

 vilda) och då man upphinner dem befaller man de förra att slå dem tills de bli under- 

 gifna. Då öfverhoppar Elefantföraren (på den vilda) och styrer (honom) med sin jernkrok. 

 Derefter blir han snart tam och lydig. Så länge föraren sitter på dem, äro de alla tama, 

 men somliga bli ostyriga då han stiger af. Dessa binder man med rep om framfötterna, 

 för att lugna dem. Man jagar både fullvuxna och ungar. — IX, 33: Elefanten är det 

 spakaste och mildaste af de vilda djuren, ty han är både läraktig och förståndig. Man 

 lär honom äfven att kasta sig ned för Kungen [i Persien?]. Han öfverträffar andra djur 

 genom sina sinnen och sitt förstånd. Den hona han en gång befruktat rör han ej mera 

 [äfven förut: V, 12, ehuru utan tvifvel falskt]. Några säga honom lefva 200, andra, 120 

 år, och honan påstås lefva lika länge som hannen. Det berättas äfven att han är starkast 



*) Den macedoniska medimnens rymd är obekant; men den attiska uppgifves af Sträck hafva varit lika med 

 2881,8 franska kubiktum; d. ä. ungefär 20 svenska kannor. En maris =61,7 fr. kub. tum; en metreta 

 = 1481,5. — En svensk kanna (100 kub. dec. tum) är ungefär 137 fr. kubiktum. 



