60 " C. J. SUN DE V ALL, 



nyares Balcenoptera och sannolikast den art, som några gånger i sednare tider blifvit funnen i Medelhafvet, B. 

 musculus L. Slägtet Bältena är nämligen det enda bland halsdjuren, och bland djur i allmänhet, som saknar tän- 

 der men har erofva hår eller borst i munnen; ty såsom sådana visa sig de slitna ändarna af barderna, som skjuta 

 ut, utanför läpparna, på en död Hval. Jag föreställer mig nämligen att en sådan Hval har strandat i trakten af 

 Grekland eller någon af dess kolonier, under, eller kort före Aristotelis tid, och blifvit sedd af fiskare eller andra 

 personer som berättat derom för honom, samt att just det förvånande och ovanliga i detta ofantliga djurs uppen- 

 barelse gifvit anledning till namnet, mysti-cetus (eller mysto-cetus, [tvgoxr]Tog): den mystiske hvalen (liksom 

 ftvgiTinlog, fivgodöxng); eller möjligtvis kunde han hafva strandat på ön Mystos vid jEtolien. Några nyare, 

 såsom Bekkeb, Sträck (i registret) och Firmin Didots upplaga, hafva antagit att detta namn skulle skrifvas 

 m)g to xrjzng och betyda mus ceti, eller en liten fisk (mus) som åtföljde hvalen. Detta föreställningssätt är 

 gammalt, ty det lider väl knappt något tvifvel, att en del af det som Plinitjs berättar om Mus marinus, och 

 isynnerhet det som han säger i sista raderna af bokeu IX, om vänskapen mellan Balaena och Mus, hvilken sed- 

 nare skulle vara den förres ledare, härrör från en sammanblandning af historien om Naucrates ductor, hajens 

 m. fl:s följeslagare, ined namnet mystocetus hos Aristoteles; kanhända äfven med den nyss (under Delphi- 

 nus) omtalade berättelsen om Dclfinlusen, Echencis. Att det är oriktigt synes deraf, att ingen fisk finnes på 

 hvilken Aristotelis beskrifning passar. Dessutom är väl uttrycket /.tug xo xr/zog ej riktig grekiska; det borde 

 väl i denna mening heta fxvg iov xrjteog, eller /.tog o xrjzovg. Den ofvan gifna förklaringen af namnet Mysti- 

 cetus synes mig långt mera tillfredsställande, både till namn och sak. 



Fabulösa djur. 



70. MuQTtxoQctg eller (acivtixojqu (Martichoras, Mantichora). II, 3. 10: Ibland dessa 

 djurslägten [Däggdjuren] finnes intet som har dubbel tandrad; men om man kunde tro 

 Ctesias, så funnes ett sådant; ty han säger att i Indien finnes ett djur, kalladt Marti- 

 chora, som i båda käkarna har 3 dubbel tandrad. Till storlek, hårighet och fötter liknar 

 det Lejonet; till ansigte och öron, Menniskan. ögonen äro blå, färgen röd, svansen så- 

 som Skorpionens, med en tagg hvars grenar han kan utkasta. Lätet liknar dels det af 

 en blåspipa, dels af en trumpet. Det springer så snabbt som Hjorten, är grymt och äter 



Menniskor. 



Uti denna beskrifning tycker man sig åtminstone till grunddragen igenkänna en af de fantastiska och illa 

 gjorda målningar eller bilder som tillhöra den vidunderliga indiska mythologien och som ännu ses öfverallt uti 

 tempel och mindre afgudahus i detta land. En verklig djurbild ligger vanligen till grund för dem, men de äro 

 genom tillsatser i högsta grad vanställda, och sannolikt har Ctesias sjelf ej gjort bilden mera naturenlig. 



71. 0'vog ivdtxog (Asmus indicus), "Indiska åsnan". Detta djur omtalas endast II, 



2. 9, med följande ord: Få djur äro enhornade och enklöfvade, såsom Indiska åsnan, . . . 



Ensam bland de enhofvade har hon astragalus. — Dessutom upprepas den första delen af 



detta yttrande i arbetet De partibus An. III, 2. 



Sannolikt hade Aristoteles, såsom Wiegmann anmärker (Obs. in Arist. p. 36), denna uppgift från Cte- 

 sias, som skall hafva omtalat vilda Åsnor från Indien, försedda med ett 1^ aln långt horn i pannan, något min- 

 dre än hästar, hvita och prydda af granna färger. En sådan^ beskrifning finnes nämligen hos ^Elianus, som efter 

 all sannolikhet afskrifvit den af Ctesias. Men namnet "Åsnor som hafva horn" omtalades redan kort före 

 Ctesias, af Herodot, från den vestra, bördiga, vattenrika och bergiga delen af Libyen (i nuvarande Tunis eller 

 Algier, vid Atlas). — Att historien om Enhörningen, som redan hos Plinius finnes fullt utbildad, börjar från dessa 

 uppgifter hos Ctesias och Aristoteles, tyckes vara säkert, och för mig synes det högst troligt, att den förre, 

 här, liksom i nästföregående fall, tagit sin beskrifning efter en indisk målning eller bild. En illa ritad häst eller 

 antilop, utstyrd med horn i pannan, kan rätt väl vara urbilden för den indiska Åsnan och för Enhörningen Stor- 

 leken och färgen visa att den indiske Rhinoceros ej kan vara menad. — Herodot beskrifver ej så noga sin be- 

 hornade Åsna och nämner hvarken storlek, färg, fötternas beskaffenhet eller hornens antal. Det är alltså sannolikt 

 att någon större Antilop eller kanske Cervus dama gifvit anledning till berättelsen, som han hade fått i Cyrene, 

 förmodligen af resande köpmän eller genom nomadiska infödingar. Det är ej sannolikt att han skulle hafva gifvit 

 namnet Åsna åt ett så stort djur som Rhinoceros, liksom man ej heller äger någon underrättelse att Rhinoceros skulle 

 hafva funnits i nämnda trakt. Detta djur har ej blifvit kändt i Europa, ens till namnet, förr än ett par århun- 

 draden sednare. Cuvier har redan anmärkt att Agatiiarchides var den förste som skriftligen omtalade det, från 

 Egypten (v. p. 100 f. C. f.). 



