68 C. J. SUN DE V ALL, 



Sannolikt är detta namn allenast ett nytt epithet till denna avt, utmärkande att kärrhökarna lefva af gro- 

 dor. Att Phrynologus säges "flyga lågt", eller långs efter marken, passar äfven ofta på slägtet Circus. 



23. KsyxQig (Cenchris; lat. Tinnunculus), Tornfalk. II, 12. 16: en del af magen 

 har likhet med en kräfva (Obs. att här skrifves namnet xeyxpqtg, Cenchreis; icke Cen- 

 chris). — VI, 1. 2: värper flera 'ägg än andra roffoglar: 4 eller flera. — VI, 2. 2: äggen 

 äro röda, såsom rödkrita. — VIII, 5. 8: dricker någon gång och är en af de små rof- 



foglarna. 



Traditionen har bevarat att denne art är vår Falco tinnunculus, hvilket bekräftas af det som här är anfördt 

 om äggen och om fogelns storlek. 



24. Ixrlvog (Ictinus, lat. Milvus), Glada. II, 11. 4 och 8: Mjelten är ytterst liten. 



Gallan sitter på en gång vid lefvern och vid tarmen. — VI, 6. 2: rufvar äggen omkring 



20 dagar; lägger vanligen 2 ä,gg, men uppföder någon gång 3 ungar. — VIII, 5. 1 och 8: 



är köttätande; dricker sällan. — VIII, 18. 1: Ligger i dvala uti hålor [liksom Svalan, se 



längre fram]. Man har sett Glador flyga ut från sådana ställen då de först [om vårenj 



visa sig. — Ibid. (i slutet): ligger där några få dagar. — IX, 2. 4: strider med Korpen 



och tar maten från honom, emedan Gladan är starkare i klorna och vingarna. 



Gladan, Milvus regalis, är väl känd af namnet. (Att Milvus äter möjligtvis omtalas på ett annat ställe, 

 .införes under n:o 172). 



25. Aerog (eller dstög, Aötus; lat. Aquila), örn. I, 5. 4: har fjädrar; — III, 9. 3. 

 klorna krökta: — VI, 6. 1: lägger tre Agg, hvaraf två utkläckas . . . man har äfven sett 

 3 ungar; men då ungarne tillvuxit utkasta de den ena, besvärade af att föda alla. Vid 

 denna tid säges det att de förlora matlusten, att de ej må förstöra andra djurs ungar. 

 Deras klor förvridas under några dagars tid och vingarna hvitna, h vårföre de blifva elaka 

 äfven mot sina egna ungar. Men Phene upptar och uppföder den utkastade ungen. — 

 § 2: örnen rufvar äggen omkring 30 dagar. — § 3: Icke alla örnsorter äro lika elaka 

 mot ungarna. Pygargus är det, men de svarte (Örnarne) älska och föda sina ungar 

 [jämf. MelanaötusJ. — VIII, 5. 1: Alla Örnsorter äro köttätande. — VIII, 20. 2: dricker 

 ej, hvilket Hesiodus ej kände... — IX, 2. 3 och 6: äter Ormar; anfaller Hägern.... 



IX, 22. 1-3 (De olika örnsorterna, som här uppräknas och beskrifvas, äro följande:) 

 Pygargus, Plangus, Melanaetus, Oripelargus, Haliaétus och den äkta Örnen 

 (A. gnesius, se nedanför). — § 4: Örnens tid att vara verksam och flyga är från frukost- 

 tid till aftonmåltiden [v. p. kl. 9-5]. . . . Med åldern krökes näbben mer och mer, så att 

 Örnen slutligen dör af hunger; fabeln tillägger att han lider detta, emedan han förorättat 

 en gäst då han var menniska. Han gömmer det som blir öfver af ungarnas föda, eme- 

 dan han ej alltid får rof hvarje dag ... — § 5-7 : De slå med vingarna och klösa dem 

 som de tro vilja ofreda deras bo. Detta uppsattes på höga ställen, helst på branta klip- 

 por, men äfven på träd. De föda ungarna tills dessa kunna flyga; då utdrifva de dem 

 från boet och från den närgränsande trakten; ty ett par örnar behöfva stort område . . . 

 De jaga ej i boets grannskap, utan på längre afstånd derifrån. Det fångade bytet bort- 

 föres ej strax . . . dess tyngd pröfvas först, örnen tager ej haren strax, utan låter honom 

 komma ut på fältet; icke heller stiger han rätt ned på marken, utan alltid från större 

 (kretsar), småningom till mindre, och båda delarna sker af fruktan för försåt. Han sät- 

 ter sig på höga föremål, emedan han har någon svårighet att flyga upp frän marken, ocli 

 flyger högt för att kunna se långt omkring sig, hvarföre menniskan kallar honom, ensam 



