OM ARISTOTELIS DJURARTER: FOGLAR. 69 



bland foglarna, gudomlig. Men alla roffoglar sätta sig sällan på stenar, emedan dessas 

 hårdhet besvärar de krökta klorna. Han jagar harar, hjortkalfvar, räfvar och allt som han 

 förmår betnäktiga sig. Att han lefver länge synes deraf att samma bo varar länge. — 

 IX, 23. 2: Utdrifver ungarna tidigt, äfven innan de kunna flyga . . . Detta synes ske af 

 afund, ty Örnen är afundsam och snål samt glupsk . . . Han afundas derföre de tillväxande 

 ungarna deras förmåga att äta och spänner dem med klorna. Ungarne slåss äfven sins- 

 emellan om rummet och maten, men föräldrarne tukta och utvräka dem. Då skrika de, 

 men blifva upptagna af Phene. 



Af det ofvan anförda, oberäknadt de lätt igeukänneliga fablerna, synes att namnet Aétus egentligen ut- 

 märker de stora, egentliga Örnarna eller desamma som Pygargus; men att det tillika användes såsom ett generiskt 

 namn för alla de största dagroffoglarna, alldeles såsom namnet Om i vårt folkspråk. 



26. IlvyctQyog (Pygargus; lat. rec. Albicilla: hvitstjert), uppräknas först, IX, 22. 1; 

 se Aétos. Bebor fält och lundar, äfven nära städerna. Somliga kalla honom Nebropho- 

 nus {pefiQO(f6vos, hjortkalfsdödare). Han flyger äfven kring berg och skogar till följe af 

 sin djerfhet. De öfrige Örnarne besöka sällan fält och lundar. — VI, 6. 3 (se under Ae- 

 tos; Pygargus anföres där såsom en sort Örn; icke Hök). 



Namnet, som antyder hvit stjert, och tillnamnet Nebrophonus, visar att härmed hufvudsakligen menas den 

 störste af Örnarna: Aquila fulva, från hvilken dock Haliaétus albicilla ej tyckes vara känd såsom åtskild. Namnet 

 Pygargus bar vanligen, efter Bélon, ansetts utmärka Circus cyaneus, hvilket dock uppenbart är orätt. 



27. TLXayyog (Plangus). IX, 22. 1: är till storlek och styrka den andre i ordnin- 

 gen; bebor skogar, dalar och sjöar; kallas äfven Nettophonus (vtjTToyovog, and -dödare) 

 och Morphnus {fioQcpvog, mörk- eller brunaktig) och omnämnes af Homerus . . . 



Med detta namn menas utan tvifvel Aquila nwvia, som är mörk, ofta lefver omkring vatten af sjöfoglar, 

 och är betydligt mindre än Aq. fulva och albicilla. Betydelsen af namnet Plangus är oviss, men sannolikt är, 

 att det. såsom redan antogs af 1600-talets Ornithologer, står i stället för Clangus (xkayyog, skrikande) och har 

 afseende på det starka läte som A. nsevia låter höra, mera än de öfrige Örnarne. 



28. MeActvaeTog (Melanaétus; Svart örn). IX, 22. 2: är svart till färgen, minst men 

 starkast af örnarna; bebor berg och skogar och kallas äfven Lagophonus {Xccyaxpovog, 

 hardödare). Endast denne föder och uppfostrar sina ungar. Han är ytterst snabb, vacker, 

 ej afundsam, utan fruktan, stridbar och lyckosam: ty han hvarken klagar eller skriker. — 

 VI, 6. 3 (se under Aetos). 



Det är svårt att veta hvilken fogel som kan vara urbilden till denna romantiserade varelse. Möjligtvis kan 

 det vara Falco peregrinus eller någon af de mindre Örnarna som ådragit sig en fogelväns hela beundran, hvarefter 

 berättelsen derom blifvit utspridd, såsom annan folkpoesi. 



29. TLtQxvonTSQog (Percnopterus: som har svartfläckiga vingar). IX, 22. 2: ännu 

 en annan sort, Percnopterus, med hvitt hufvud, störst af alla, med de kortaste vin- 

 garna och lång stjert, lik en Gyps, kallas Oripelargus (opsinsXccpyog : d. ä. berg-stork) 

 och Hypaetus (vjidsrog: sub-aquila, lik örnen). Han bebor skogar, har samma fel som 

 de öfrige, men ingen af deras dygder; ty han öfvervinnes och förföljes af Korpar och dy- 

 lika, är tung och föder sig dåligt, hållande till godo med döda kroppar, är alltid hungrig, 

 skriker ocli klagar. 



Det lider väl intet tvifvel att denna strof är grundad på någon kännedom om Alpgamen, Gypogeranus 

 barbatus, på hvilken större delen af beskrifningen passar, men att denne blifvit något förblaudad med Vultur ful- 

 vus, som blott lefver af as. Vingarna sägas vara "kortast", hvilket utan tvifvel är ett skrif-fel i stället för 

 lä'ngst, eller ett antagande af författaren, som troligen aldrig sjelf sett denna bergsfogcl. Plinius har (X, kap. 3 

 eller 8) efter Aristoteles: "alis minimis". Namnet Gypäétus tyckes ej finnas hos någon af de äldre författarna, 

 utan blott Hypåétus. Denna fogels mod och styrka prisas och beskrifvas alldeles öfverdrifvet af de nyare. Att 



