82 C. J. SUN DE V ALL, 



förklarar Gökens förvandling till hök för omöjlig. Aristophanes (Foglarna v. 277) uttrycker hans läte med: 

 epopopopo ... — Om Upupas tungspets; se anmärkningen under Melancoryphus, n:o 57. 



3:o Volucres. 



85. Wirrcéxrj (Psittace; lat. Psittacus), Papegoja. VIII, 14. 6: Alla foglar nied 



krökta klor [cl. ä. roffoglarj hafva kort hals och bred tunga och äro efterapare. Sådan är 



den indiske fogeln {oQvtov) Psittace, som kallas Anthropoglottum (menniskotungad). Den 



blir rusig af att dricka vin. 



Mera än detta finnes ej hos Aristoteles om Psittacus, hvilken dock säkert är af den fogelform, som ännu 

 har samma namn. Detta synes äfven af uttrycken korthalsad, bredtungad och menniskotungad. Till följe af PLINII 

 beskiifning och uppgift om Psittacus, har man antagit, att dtm af Aristoteles omtalade arten vore till honom 

 hemsänd af Alexander, och att den vore samma art, som nu, just af denna anledning, blifvit kallad Ps. (Paheornis) 

 alexandri. Det är visserligen möjligt att den art som omtalas af författaren varit just den nämnda, som är en 

 af de allmännare i norra Indien, h varifrån den kan hafva blifvit förd till Persien; men att hon blifvit hemsänd af 

 Alexander, är högst tvifvelaktigt. Det synes till och med knappt troligt, att Aristoteles sjelf sett en Papegoja, 

 om ej en afbildning, emedan han ej tyckes känna den egna beskaffenheten af Papegojans tår och fötter, utan räk- 

 nar henne till de krokkloiga foglarna (Gampsonyehes). Äfven 16- och 1700-taleus ornithologer räknade henne 

 ofta till Roffoglarne; men detta skedde just till följe af Aristotelis föredöme, och dessutom togo de i allmänhet 

 mera kännedom af näbben, hvaremot Aristoteles allenast håller sig till klornas form. — Den art, som Plinius be- 

 skref, var efter all sannolikhet icke Ps. alexandri, utan Ps. cubiiularis Hasselciv., hvilken, liksom nu, ganska lätt 

 kunde komma genom Egypten till Europa, från Nubien och Sennaar (Meroé), hvaremot transporten från Indien var 

 vida svårare. På denna passar beskrifningen (Plin. X, kap. 42) bäst. Psittacus säges väl där komma från In- 

 dien; men af de öfriga lånen från Aristoteles pä samma ställe kan man sluta att äfven detta är ett. Fogeln 

 kom väl i alla händelser till Rom från Alexandria; men hvarifrån han kommit dit, kände ej Plinius. Vidare be- 

 rättar Plinius (VI, kap. 29, mot slutet), att den trupp soldater, som af Nero sändes under befäl af en Prretor 

 för att undersöka .Åithiopien, eller egentligen Meroé, först träffat Papegojor vid Tergedum, som varit beläget vid 

 Nilen omkring 20° lat. Men där finnes ingen annan art än Ps. cubicularis. 



86. jQvo:(oXdnrt]g (Dryocolaptes; lat. Picus), Hackspett. VIII, 5. 4 (se nedanför, 

 under Pipo). — IX, 10. 2: sätter sig ej på marken, men hackar i ekarna för att få mask 

 och insekter att krypa ut; och da de titta fram tager han dem med tungan, som är bred 

 och stor (nÅtxTt/a xai jukyaXif). Han löper fort på träden på alla sätt, äfven upp- och 

 nedvänd, liksom Ascalabotes. Han har klorna bättre bildade än Kajan (Colius), för att 

 säkert kunna vistas på träden, ty han går (klättrar) genom att hugga fast dem. Af Hack- 

 spettar finnes en sort som är mindre än Cossyphus (trasten) och har .små rödaktiga mär- 

 ken. En annan sort är större än Cossyphus, och en tredje sort är ej mycket mindre 

 än en höna. Han bygger bo i träden, såsom vi hafva sagt, både i oliver och andra träd. 

 Han äter myror ocli trädmaskar. Han säges söka mask i träden så ifrigt, att han urhål- 

 kar dessa, så att han fäller dem. En, som var tam, satte en mandel i en trädklyfta för 

 att kunna gifva honom så mycket säkrare hugg, och i tredje hugget klöf han skalet och 



förtärde kärnan. 



Dryocolaptes är ett allmänt namn, motsvarande Hackspett och Picus. Första arten är Picus minor, 

 den andre, P. major (eller någon af de närslägtade, lika stora); båda omtalas ånyo, strax nedan, under namn af 

 Pipo; den tredje kan möjligtvis vara P. martius, som blott torde hafva varit känd genom berättelser. Men af 

 tungans beskiifning är det tydligt, att författaren ej sjelf sett henne hos någon Picus, isynnerhet da man finner 

 att han riktigt beskrifver henne hos Jynx, såsom någonting eget och märkvärdigt. Det blir till och med högst 

 sannolikt, att författaren aldrig har haft en död Hackspett i handen, ty han nämner ej ett ord om dess ovanligt 

 bildade tår (2 framåt och 2 bakåt), ehuru han noga beskrifver samma bildning såsom egen för Jynx, och i arbetet 

 "Om djurens delar" (IV, kap. 12, i slutet) säger att Jynx ensam har 2 tär fram- och 2 bakat, — Det synes svårt 

 att förstå, hvarföre författaren jämfört Hackspettens klor med Kajans (Colius); men säkert ligger här en namn- 

 förväxling till grund. Sannolikt har en af hans ornithologiska biträden berättat att de brokiga Hackspettarne hafva 

 starkare klor och klättra bättre än Picus viridis; men dervid kallat denna sednare Colius i stället för Celeus. 



