OM ARISTOTELIS DJURA11TER: FOGLAR. 89 



kyliga ställen, om vintern på varma. — IX, 36. 5: Några små foglar fjärta, såsom Tur- 

 turdufvorna. Dessa göra, jemte ljudet, en stark rörelse med bakändan. 



Turturdufvan, Columba turtur, är väl bekant och uppgifves riktigt såsom den minsta (europeiska) arten 

 i 6ragtet. Besynnerlig är sagan om dennas och flera foglars vinterdvala. 



106. AXhxTQvo')v (Alectryon; lat. Gallus), tam Hönstupp. I, 1.13: är brunstig. — 

 II, 8. 5: har en kam af alldeles egen beskaffenhet; han liknar kött utan att vara det. — 

 II, 12. 4: har kräfva framom magen. — IV. 9. 7: galer (skriker) då han har segrat. — 

 Honan galer ej. — V, 2. 2: (parningen beskrifves). — V, 11. 1: Hönsslägtet (ysvog rcov 

 uXi-xTOQidwv) paras och fortplantas hela året, utom några dagar vid vintersolståndet. — 

 VI, 2. 4: (om ett ägg funnet i en tupp); — § 5: (om vindägg); — § 6 och följ.: Hönan 

 kläcker äggen om sommaren på 18 dagnr, om vintern ofta först på 25:te dagen (m. m. 

 om kläckningen, befruktningen och äggets beskaffenhet; vidlyftigt). — § 9: Efter parnin- 

 gen resa hönsen upp fjädrarna och skaka sig och ofta kringkasta de stickor och strå, 

 hvilket de äfven ibland göra efter varpningen. — IX, 9. 3: Uti templen, hvarest invigda 

 tuppar vistas utan hönor, händer det att den sist ditskänkte blir behandlad som höna af 

 alla de öfriga. — IX, 37. 1: Tuppar kastreras vid stjerten, där, hvarest de under parningen 

 sammanträffa (ined andra könet). Om en fullvuxen tupp brännes där med jern 2 eller 3 

 gånger, så bleknar hänghuden (vid hufvudet) och han galer ej mera eller försöker att pa- 

 ras; men om han ännu var en unge, så blir intet af detta då han tillväxer (hvarken kam, 

 röst eller parning). — (Jämf. vidare under följande). 



107. AXtxTcoQig (Alectoris; lat. Gallina. Båda könen kallas äfven ofta blott oQvig, 

 fogel), Höna. (Se under föregående). — VI, 1. 1: Hönan paras och värper hela året, utom 

 två månader vid vintersolståndet. De ädla hönsracerna lägga ända till 60 ägg förr än 

 de börja ligga på dem, ehuru dessa lägga mindre antal än de oädla. De Adrianiska 

 Hönsen äro små och värpa hvarje dag. De äro elaka och döda ofta kycklingarna. De 

 hafva brokiga färger. — Somliga vanliga höns värpa två gånger om dagen och man har 

 sett dem som dött af allt för stor fruktsamhet ... — VI, 9. 2: utkläcker påfogelsägg (se 

 n:o 109). — IX, 36. 1: De hönor, som besegrat en hanne, gala, efterapa tuppen och för- 

 söka att trampa. Äfven hänghuden och stjerten börja växa på dem, så att de ej lätt 

 igenkännas såsom hönor. Några få till och med små sporrar. Man har sett tuppar, som, 

 sedan hönan omkommit, åtagit sig hennes omsorg om ungarna, följt dem och ej mera 

 galit eller parats. Somliga tuppar äro ända från början så qvinliga, att de af andra låta 



behandla sig såsom hönor. 



Tamhön se n, Gallus alector, äro väl kända genom sitt namn. De "ädla" och de "adrianiska" hönsen äro 

 blott tama varieteter. Det förtjenar anmärkas, att stjertlösa höns (Gumphöns) ej nämnas. De sist omtalade hö- 

 norna blifva lika hannarna icke emedan de besegrat en tupp, utan till följe^af en sjukdom i äggstockarna, som 

 dock ofta är öfvergående, då de åter antaga utseendet af hönor. Detta är vanligt bland tama höns hos oss. I 

 Bohuslän kallas de förvandlade hönorna Turr. Detsamma är kändt bland vilda hönsartade foglar, såsom Orre, 

 Tjäder, Vaktel m. fl. Oftast inträffar denna förvandling hos Tjäderhönor, och mest hos unga. 



108. <&uqmv6s (Phasianus), Fasan. V, 25. 2: de så kallade Fasanerne dödas af 

 löss, om de ej få bada sig i sand. — VI, 2. 2: äggen äro prickiga. — IX, 36. 5: (upp- 

 räknas bland hönsartade foglar, se förut). 



Äfven här blir namnet det enda säkra kännetecknet på vanliga Fasanen, Phasianus colchicus. 



12 



K. Vet. Akad. Ilandl. B. 4. N:o 2. 



