90 C. J. SUN DE V ALL, 



109. Tctojg (Taos; äfven xaaiv, Taon; lat. Pavo), Påfogel. I, 1. 15: är afundsam 

 och fåfäng. — VI, 2. 5: lägger äfven vindägg. — VI, 9 (hela kap.): Taos lefver 25 år; 

 fortplantar sig i tredje året, då han äfven får sin granna fjäderklädnad, och kläcker på 30 

 dagar eller något mera. Värper blott en gång om året, omkring 12 agg, ej dagligen 

 utan med ett par dagars uppehåll. Första gången lägga de blott omkring 8 ägg; äfven 

 förekomma vindägg. De paras om våren och värpa kort derefter. De fälla fjädrarna vid 

 första löffällningen ocli börja strax åter få nya . . . Deras väktare lägga äggen under tam- 

 hönor, emedan hannen flyger till hönan medan hon ligger och sönderslår dem. Af samma 

 orsak pläga vissa vilda foglar undfly hannarne under liggnigstiden. Vanligen lägger man 

 blott 2 ägg under hönshonan, ty blott så många kan hon utkläcka. Äfven sörjer man 

 för att hon ej går bort från äggen, genom att sätta föda åt henne. 



Påfogel n, Pavo cristatus, hade långt före den tiden kommit till Grekland, sannolikt från Persien. Redan 

 jEsopus omtalar honom, långt före Aristoteles, såsom väl känd under samma namn (zacog), och Aristophanes 

 låter en person fråga om Flarn ingo ("Phoenicopterus") var en Påfogel? (Foglarna v. 269). 



110. MéAeayglg (Meleagris). VI, 2. 2: äggen äro prickiga. 



Detta är allt livad författaren säger om denna fogel, som i sednare tider varit tvifvelaktig, just af brist på 

 beskrifning. Gessner antog riktigt att detta namn betydde Perlhönan, Numida meleagris L.; men samtidigt på- 

 stod Bélon att det tillhörde Kalkonen, om h vilken han ej visste att den var från Amerika. Denne benämndes af 

 Gessner Gallopavo, och fick af Linné (efter Bélon) det mindre riktiga namnet Meleagris gallopavo. Pljnius säger 

 väl att Meleagris är från Afrika, men hans beskrifning (10, kap. 26) är alldeles otillräcklig för dess bestämning. 

 Dereraot har Athen&;us åt oss bevarat en beskrifning af Meleagris (XIV, kap. 71 Schweigh.) ur Aristotelis 

 lärjunges, Clyti Milesit, nu förlorade arbete, som förtager hvarje tvifvel att Meleagris är den ofvaiinämnda Nu- 

 mida. Han upplyser att dessa foglar uppföddes af presterna uti Parthenon vid Athén. Sannolikt kände Aristo- 

 teles fogeln äfven därifrån. Samme fogel beskrifves åter af Athenjjus, IX, 58, under namn af Tetrax. 



111. Hégåi^ (Perdix; id. latine), Röda Rapphönan. I, 1. 13: är brunstig; — 

 II, 12. 14: har kräfva; — IV, 9. 7: under parningstiden utmana de andra till strid genom 

 sitt läte. — V, 4. 7: honan kan blifva befruktad genom vinden från hannen, eller blott af 

 hans röst; båda könen gapa . . under parningen. — VI, 1. 2: värper på marken... — VI, 

 2. 2: äggen äro hvita; — § 9: lägger äfven vindägg; (de nyss anförda fablerna om befrukt- 

 ningen upprepas); brukas till jagt [såsom lockfogelj, synes hafva stark lukt. — VI, 4. 3: 

 lefver längre än 16 år. — VI, 8. 2: Perdices göra två rum åt äggen; på det ena rufvar 

 honan, på det andra hannen, och hvardera uppföda de sina då de blifvit utkläckta. Då 

 han först utförer ungarna ur boet betrampar han dem. 



IX, 8. 4: Perdices lefva omkring 15 år. — IX, 9 (nästan hela kap.): bygga intet bo 

 (se förut, under art. Gallinas). — § 2: Om man träffar på boet och förföljer honan, så 

 vältrar hon sig framför den förföljande såsom om hon vore angripen (af sjukdom) och lockar 

 honom till sig såsom för att tagas, till dess ungarna hafva flytt undan. Då flyger hon 

 bort och kallar dem till sig. Hon lägger ej under 10, någon gång 16 ägg. Såsom förut 

 sades är Rapphönan en illaartad och elak fogel. Om våren åtskiljas flockarna parvis un- 

 der skrik och strid. Emedan de äro ganska brunstiga, så rullar och sönderslår hannen 

 äggen om han finner dem, på det att honan ej skall lägga sig att rufva dem. Men ho- 

 ttan . . flyr bort och värper, eller om hon nödgas värpa i hannens närhet . ., så söker hon 

 rädda äggen genom att ej komma till dem. Oin hon blifvit sedd af en menniska, så söker 

 hon locka honom bort, från äggen liksom från ungarna ... — § 3: Då honorna flytt 

 skrika ocli strida hannarna . . . Den öfvervunne följer segraren och betrampas af honom. — 

 Detta sker blott en viss årstid och inträffar äfven med Vaktlarna ... — De tama Rapp- 



