OM ARISTOTELIS DJURARTER: FOGLAR. 91 



hönsen trampa de vilda ... — § 4: De vilda Rapphönsens anförare gör ett anfall mot den 



som brukas till jagt och utmanar honom till strid. Då han blifvit fångad i buren (eller 



nätet?) kommer en annan på samma sätt utmanande. Så, i fall lockfogeln var en hanne. 



Om den var en hona, som ger ljud, så möter anföraren henne, då de andre anfalla honom 



af afund . . . Derföre närmar han sig ofta tigande . . ., eller . . . såsom de förfarne berätta, 



bringar honan att tiga, . . . för att slippa strid. Rapphönan har ej blott ett sångljud 



utan äfven ett gnisslande och flera andra läten. — § 5: Ofta, då den rufvande honan 



märker att hannen närmar sig en loekfogelhona, springer hon honom till mötes, för att 



låta sig betrampas och för att draga honom från lockfogeln. Rapphönsen och Vaktlarne 



gå så långt i brunstighet att de slå ned på jägaren och sätta sig på hans hufvud. — IX, 



25. 3: Där hvarest man ser lefvande snäckor, finnas hvarken Svin eller Rapphöns; ty 



dessa äta snäckorna. — IX, 36. 5: Rapphönsen bada i sand. 



Den här omtalade arten är de nyares Perdix saxatilis (P. grseca Briss.), som är allmän i Grekland. Dess 

 seder afvika betydligen från vår Rapphönas, men om hon är så brunstig och stridbar, som hon här framställes, 

 lemna vi derhän. Många folksagor måste hafva varit gängse om henne i Grekland. 



112. Arrayriv (Attagen). IX, 19. 5: Ascalopax (Scolopax rusticola) liknar Attagen 

 till färgen. — IX, 36. 5: (uppräknas bland hönsart ade foglar, som bada i sand). 



Af flera gamla författare omtalas Attagen; men dernied menas ej alltid samma art, utan livar och en tyc- 

 kes så benämna en hönsfogel som väl något liknar den på stället allmänna arten af Rapphönsslägtet (Perdix), 

 men som dock är derifrån skild. Peinjus säger att Attagen finnes i Spanien och Gallien, hvarmed tyckes menas 

 Perdix franc olinus, samt på Alperna, hvarunder måste förstas Lagopus alpina. Af dessa kunde den sed- 

 nare svårligen vara bekant för Aristoteles, och det är ej sannolikt att han, såsom man förmodat, menade Fran- 

 colinen eller Tetrao bonasia, h vilka båda ej finnas i Grekland. Deremot anser jag för säkert att hans Attagen 

 är var nordiska Rapphöna, Perdix cinerea, som enligt Lindeumayer nu finnes i Hellas och är allmän i Thessalien 

 samt åt norr. Pä denna passar någorlunda jämförelsen med Morkullans färg. Att Attagen varit en vid Athén 

 vanlig och väl känd fogel synes af Aristophanes komedi "Foglarna", hvarest den kallas Attagas (azrayag) och, 

 i v. 249, säges hafva brokiga fjädrar. Sannolikt är det densamma som omtalas af Athen-eus efter Alexander 

 Myndius (Ath. IX, kap. 39). 



113. 0'prui (Ortyx; lat. Coturnix), Vaktel. II, 11. 8: Gallan sitter vid tarmen. — 



II, 12. 15 och 17: Matstrupen är ganska vid nedtill; — dessutom en kräfva, som sitter 



ovanligt långt från magen. — IV. 9. 7: Under parningstiden sjunga hannarna under det 



de slåss; — honan sjunger ej. — VI, 1. 2: Värper på marken. — VIII, 14. 4: De flytta 



i Augusti, före Tranan. — § 5: Vakteln flyttar bort öfver vintern; ehuru en och annan 



kan stanna qvar på soliga ställen. — Om det är vackert väder eller nordanvind då Vakt- 



larna fara åstad, så skilja de sig parvis och befinna sig väl; men af sunnanvind lida de 



emedan de flyga tungt. . . . Derföre försöka fogelfängarne under sydlig vind; ... de flyga 



skrikande, emedan det kostar möda. (Om deras anförare under flyttningen, se Cychramus, 



n:o 118 och 120). — IX, 9. 1: bygga ej bo; (2 andra ställen, § 3 och 5, se Perdix). — 



IX, 10. 1: Värper på marken;. . sätter sig aldrig i träd. 



Vakteln, Coturnix commnnis, är väl känd, dels såsom god stek, dels för sitt läte om sommaren, och hans 

 namn på grekiska och latin hafva aldrig varit tvifvelaktiga. 



114? — IX, 22. 8: I Scythien finnes en sort fogel, som ej är mindre än Trappen 

 (Otis). Denne föder två ungar, hvilka han ej utrufvar, utan lemnar dem dolda i ett har- 

 eller räfskinn. Dä han ej är ute för att jaga, håller han vakt i toppen af trädet, och om 

 någon vill klifva upp, slår han honom och fäktar med vingarna såsom en Örn. 



Ehuru dessa få rader innehålla en saga af gröfsta art, så tviflar jag ej att hon kan vara grundad på be- 

 rättelser om Tjädern, Tetrao urogallus, eller möjligtvis Orren, T. tetrix, hvilka kommit genom de grekiska ko- 



