94 C. J. SUNDEVALL, 



blott sällan fick se honom, blef lian förväxlad med andra Sumpfoglar. Herodot uppgifver, II, 76, att Ibis är sa 

 stor som Crex, hvarmed väl menas Numenius arquata. Uti arbetet om Foglarna säger Aristophanes att Creces 

 höggo Tranorna med näbben; hvartill en Scholiast sedan fogat anmärkningen att Crex har läng, böjd och tandad 

 näbb, utan tvifvel föranledd af Herodots nyssnämnda jämförelse med Ibis. Allt detta gjorde att man i sednare 

 tider ej visste hvad som fordom menades med Crex. Bélon trodde sig igenkänna honom i en svart och hvit Va- 

 dare som han sett i Egypten (Himantopus?); andra hafva ansett honom- för Machetes pugnax, till följe af Aristo- 

 telis yttrande att han är stridslysten. Dock misstänker Gessner, efter uppgift af Turner, att Crex är en fogel 

 som finnes i England och hvars läte är crex crex! 



121. AoxccXconag (Ascalopas). IX, 19. 5: fångas med nät i trädgårdar; är så stor 

 som en höna, med lång näbb och färg såsom Attagen; springer snabbt och älskar menniskan. 



Denne igenkännes tydligen såsom Morkullan, Scolopax rusticola, och kan ej vara Se. gallinago. 



122. ^xoÅöncc^ (Scolopax). IX, 10. 1: Några sådana foglar (som flyga väl), näm- 

 ligen Lärkan, Scolopax och Vakteln, sätta sig aldrig i träd, utan på marken. 



Det har i allmänhet varit antaget att Scolopax blott är ett annat uttal eller skrifsätt af namnet Ascalopas, 

 och utmärker samma fogel, Scolopax rusticola. 



123. TLvyaQyog (Pygargus). VIII, 5. 7: Äfven (lefva vid floder och sjöar) Schoe- 



nilus, Cinclus och Pygargus. Denne är störst af dessa sinåfoglar, så stor som en trast; 



och alla dessa vippa på stjerten. 



Svårligen kan Pygargus utmärka någon annan art än Totanus ochropus, hvars hvita stjertrot är starkt i 

 ögonen fallande då fogeln flyger upp, och måste hafva föranledt namnet Pygargus (hvitgump). Han är väl något 

 mindre än sångtrasten, men skillnaden är ej betydlig, och han är en af de små vadare, som ofta ses vippa på stjerten. 



124. KCyxXog (Cinclus), namnes VIII, 5. 7; se under föregående. — IX, 13. 1: vistas 



vid hafvet. Han är listig och svår att fånga, men fångad blir han ganska tam. Han är 



på visst sätt ofärdig, ty han är svag i bakre delen. 



Under detta namn sammanslås utan tvifvel flera arter små vadare, som äro mindre än den föregående, så- 

 ledes Tringce, och isynnerhet Tr. subarquata och alpina, som om vintern skola vara de allmännaste i Grekland 

 och då ofta springa vid hafsstranden, samt Actitis hypoleucus, som om sommaren skall vara den allmännaste och 

 ofta träffas på hafsstranden samt vippar starkt på stjerten. Den omtalade svagheten i bakdelen måste hafva afse- 

 ende på dessa foglars korta stjert. Svårligen kan Strömstaren (Cinclus aquaticus) här vara menad, som ej vippar 

 på stjerten och ej ses vid hafvet. Dessutom hade väl hans dykningsförmåga i främsta rummet varit omnämnd. 



125. ^xccAiåpig (v. xccÅiåpig; Scalidris, Calidris). VIII, 5. 7: Vidare (lefver vid 

 vatten) Scalidris. Denne är i det hela askgrå, men har dock någon brokighet. 



Då denne fogel uppföres såsom skild från de minsta vadarna, under föregående n:o, måste dermed menas 

 de något större, som äro grå och något fläckiga, nämligen Totan «s-arterne och isynnerhet T. calidris, som skall 

 vara särdeles ymnig om vintern i Grekland. Då äro föt turné ej heller så lysande röda som om sommaren. 



126. IIccQduXoq (Pardalus). Näst efter Trast-arterna, Cyanus, Clilorion och Mala- 

 cocraneus (d. v. s. Trastar, . ., Oriolus och Lanius minor) anföres, IX, 19, 2: Vidare är 

 att omtala Pardalus. Denne fogel lefver vanligtvis i flock och ses ej ensam. Han är 

 till färgen alldeles askgrå, till storleken lik de föregående [Trast etc], snällfotad och icke 

 svag i vingarna, samt låter mycket höra sitt skrik, som ej är groft. 



Denna beskrifning kan svårligen anses passa på någon annan fogel än Ljungvipan, Charadrius pluvialis, 

 såsom äfven Gessner antagit. — Ch. pluvialis kommer till Grekland om vintern i stora flockar som draga omkring 

 och låta ständigt höra sitt fina och gälla skrik. Färgen siiges vara askgrå, och äfven hos oss skall mången jägare, 

 som ej blifvit vand att närmare betrakta föremålen och att jämföra dem med beskrifningarna i böcker, på tillfrågan 

 uppgifva honom hafva samma färg; men namnet Pardalus (tigerfläckig) visar dock att mången redan då hade 

 märkt de gula prickarna. Fogeln uppräknas bland idel landtfoglar och kan således svårligen vara en art, som vi- 

 stas vid vatten; men han igenkännes såsom Vadare genom epithetet snällfotad (eimovg). — Huru Bélon i Par- 

 dalus kunnat se en Coccothraustes, är obegripligt. Aldrovand ansåg honom för Sturnus vulgaris och andra, nyare, 

 hafva trott honom vara Charadrius helveticus. 



