OM A RISTO T ELIS DJURARTER: FOGLAR. 95 



127. XaoaåQiog (Charadrius)? VIII, 5. 7: lefver vid vatten (liksom många förut 

 uppräknade). — IX, 12. 1: Somliga välja sina tillhåll omkring strömfåror, hålor och klip- 

 por, såsorn den så kallade Charadrius. Denne är både till färg och läte oansenlig {(pavAog)', 

 han synes om natten och gömmer sig om dagen. 



Beskrifningen synes bäst passa på Oedicnemus crepitans rec, såsom redan Gessner anmärkte. Denne är väl 

 ej egentlig natttbgel, men upppgifves dock vara i rörelse sent ut på natten. Aristophanes säger (Foglarna, v. 

 1141): Charadrii och de öfrige flodfoglame buro vatten. 



128. TpoxiÅog (Trochilus). VIII, 5. 7: Vistas vid vatten. — IX, 7. 3: Då Kroko- 



dilerne gapa, flyga Trochili in och rensa deras tänder, hvaraf dessa hemta sin föda; men 



Krokodilen, som känner att de gjort honom nytta, skadar dem ej, utan rör på halsen då 



han vill att de skola gå ut, för att ej nödgas bita dem. 



Denna berättelse om Trochilus är från Egypten och kan vara tagen hos Herodot, som (II, kap. 68) 

 säger att Trochilus utplockar iglar ur Krokodilens mun. Med Trochilus menas den vid Nilen och Senegal all- 

 inänne Pluvianus cegypfius, som af nyare resande beskrifves såsom ytterst liflig och förslagen, men tillika djerf, samt. 

 förtrolig med Krokodilen, från hvars kropp han vanligen ses bortplocka insekter, iglar o. d. (se t. ex. Brehm, Cab. 

 Jouru. 1855, 377). Andra hafva t. o. ra. velat finna, eller snarare hört berättas af Araberna, att han verkligen 

 ingår i Krokodilens mun. (En annan Trochilus omtalas förut, n:o 50). 



129. I' [hg (Ibis). IX, 19. 6: I Egypten finnas två sorter Ibis; en del äro hvita, 

 andra äro svarta. De hvita finnas i hela Egypten utom i Pelusium; de svarta i Pelusium. 

 men ej i det öfriga Egypten. 



Denna korta underrättelse är icke hemtad ur Herodot. Ibis var, såsom mycket annat från Egypten, till 

 namnet väl känd i Grekland på denna tid. Aristophanes nämner honom såsom bekant. Herodot lemnar utförligare 

 underrättelser derom, men omtalar ej Pelusium (vid Medelhafvet, rätt norr om nuvarande Suez). Först säger han 

 (II, 67) att Ibis begrafves i Hermopolis (vid Nilen, 27§°); sedan omtalas båda sorterna vidlyftigt (II, 75, 76): 

 den svarte Ibis, som är alldeles svart, stor som Crex, med krökt näbb, och ben som Tranan, möter om våren de 

 bevingade ormar, som från Arabien vilja intyga i Egypten, och dödar dem i trakten af staden Buto (inuti Delta- 

 landet). Den hvite Ibis är allmän ("finnes framför menniskornas fötter"), har hela hufvudet och halsen nakna och 

 svarta. Hela hans fjäderklädnad är hvit, utom vingarnes och stjertens spetsar, som äro svarta. Ben och näbb som 

 den förres. — Denna beskrifning af den hvita Ibis är ganska noggrann och omisskännelig för Ibis cethiopica (Tan- 

 talus aeth. Lath. ur Bruce Trav.; I. religiösa Sav. Cuv.); den svarte Ibis kan ej vara någon annan än Falrinelhts 

 ii/neus (Tantalus falcinellus L. ; Ibis falc. Terara.). Denne sednare beskrefs, i nyare tider, först af Gessngr under 

 namn af Falcinellus, men igenkändes ej såsom "den svarte Ibis", emedan Herodot och Aristoteles säga denna 

 vara alldeles svart. Att han dock verkligen är denne fogel, är bevisadt af Cuvier genom mumier deraf från 

 Egypten, hemförda efter Napolkons expedition dit. Äfven den hvite Ibis förblef obekant i Europa ända till dess 

 Bruce år 1790 i sin resa till Abyssinien publicerade en figur af honom under namn af Abu hannes. Denne igen- 

 kändes visserligen af Bruce sjelf såsom den hvite Ibis, men hans åsigt delades ej af Ornithologerna, som hade 

 fatt den föreställningen, att den hvite Ibis vore en annan, större fogel, nämligen Linnés Tantalus ibis, som ännu 

 har detta namn. Buffon hade väl sett mumier af Ibis; men dessa igenkändes ej förr än af Savigny och Cuvier. 

 — Om den svarta Ibis (Falcinellus) jämför n:o 170: Cyraindis, hvars bestämning såsom Falcinellus igneus 

 torde få antagas såsom högst sannolik. 



Det har varit allmänt antaget, efter Herodots uppgift, att Ibis vördades i Egypten emedan han befriade 

 landet för ormar; men ingenting kan vara mera ogrundadt än detta; ty Ibis-arterna äta ej ormar. Den ofvan 

 anförda löjliga saga, som Herodot berättar om sin svarta Ibis, kan möjligtvis vara grundad derpå, att denne, 

 jämte små vattendjur, som utgöra hans mesta föda, förtär en del af de gräshoppor som skada växterna i Egyp- 

 ten och där anses komma från Arabien. Sannolikt har man deraf uppgjort sagan om de bevingade ormarna, 

 hvilka dock beskrifvas af Herodot, liksom om han sjelf hade sett dem. Men säkert är, att Ibis-foglarne icke 

 förtära så mycket af gräshopporna, att de derigenom kunna anses bevisa landet en vigtig tjenst eller att detta 

 kunde blifva grunden för den vördnad man visade dem. Denna kommer sannolikt af ingenting annat, än det 

 ovanliga och till utseendet besynnerliga, alldeles kala och svarta hufvudet hos den hvita Ibis, som blott under en 

 kort tid visade sig i Egypten, efter Nilens öfversvämning. Utan tvifvel har landtfolket småningom vant sig att 

 förlikna honom vid en gammal, skallig och vis man, som tidtals kom till dem från obekanta länder, och att anse 

 denne med en viss vördnad. Men denna vördnad har blifvit upptagen af prestkasten och gjord till religiös; ty all 

 hednisk religion består uti upptagandet och helgandet af folksaga och folksed. 



