OM ARISTOTELIS DJURARTEN: REPTILIER. 113 



fjälliga samt ofvan och undertill lika dum, utom testiklarna, som de sakna; men liksom 

 fiskarne hafva de två utförsgångar som förenas till en, och hon-delen stor och tvådelad. 

 För öfrigt är det inre såsom Ödlornas, utom det att alla inelvorna äro långa och smala, 

 så att de äfven blifva dolda (svåra att igenkänna) genom likheten i skapnad. — §11: 

 Ty de hafva luftstrupen ganska lång och matstrupen (c,Of*axov) ännu längre. Luftstrupen 

 börjar från sjelfva munnen, så att tungan tyckes vara under honom. Luftstrupen tyckes 

 skjuta framom tungan, emedan denna sammandrages och ej blir på sitt ställe. Tungan 

 är smal, lång och svart och kan sträckas långt ut. Det är eget för Ormar och Ödlor 

 att de hafva tungan i spetsen tvåklufven, men aldra mest Ormarne; ty deras tungspetsar 

 äro smala såsom hår. — § 12: Ormens mage (xotAia) liknar en vidare tarm, liksom hun- 

 dens; sedan är tarmen lång, smal och ända till slutet enkel. (Vidare om hjertat, en enda 

 lunga, lefvern, mjelten); gallan är såsom hos fiskarna, ty Vattenorm ar ne (vfyot) hafva 

 henne vid lefvern, men de öfrige oftast vid tarmen. Alla Ormar äro skarptandade (car- 

 charodontes). Refben hafva de så många som dagarna i en månad, ty de äro 30. Som- 

 liga säga att om man utsticker ögonen på en orm (liksom på en sval-unge), så skola de 

 åter helas. Äfven af huggna svansar återväxa på Ormar och Ödlor. 



III, 1. 1: Alla Ormar sakna testiklar. — § 3: Fiskar och Ormar sakna testiklar, men.. 

 (Den här följande beskrifningen på de organer, som motsvara testes, hör närmast till Fi- 

 skarna och utelemnas här). — § 14: (Om Ormarnes uterus). — III, 7. 7: Ormens rygg- 

 rad liknar fiskarnes och är taggig (axavfrojdrjg). — IV, 9. 5: Ormens läte är hväsande. — 

 IV, 11. 5: honan är större än hannen. — V, 3. 2: Ormarne paras med motvända buk- 

 sidor och så hopvecklade att det hela tyckes vara en tvåhufvad ormkropp. — V, 15. 6: 

 de afkläda sig ytterhuden (yijpctg) — V, 28 (slutet): Ormarne, utom Vipera, lägga hgg, 

 hvilka sammanhänga med hvarandra såsom qvinnornas perlband. Då de hafva lagt dem 

 uti jorden, rufva de dem; men dessa ägg utkläckas följande året. 



VIII, 6. 1 et 2: Ormarne äro de största frossare af alla djur. De dricka litet, liksom 

 de öfriga hvilka hafva glest svampig lunga (nämligen de som hafva föga blod och de som 

 lägga 'Agg). Men Ormarne älska vin omåttligt, h vårföre somliga pläga fånga huggormar 

 genom att utsätta vin i små skålar vid häckarna, hvarefter de blifva rusiga och kunna 

 tagas. Emedan Ormarne äro köttätande, så afgå de djur, som de hafva tagit, utsugna, 

 men hela, med afföringen. . . Ormarnes rof blir utsuget i magen. — § 2: Ormen tager 

 hvad som erbjuder sig: ty han förtär små foglar och djur och utdricker ägg. Då han 

 tager rofvet reser han sig tills han står rätt upp på ändan, hvarefter han sammandrager 

 och hopvecklar sig till en liten volum, på det att det sväljda må komma ned sedan 

 han varit utsträckt. Detta gör han emedan matstrupen är både lång och smal. Ormar 

 och Spindlar kunna lefva länge utan föda, hvilket man kan se på dem som uppfödas af 

 apotekarna. 



VIII, 17. 4: Ormarne ligga i dvala om vintern... De fleste ligga då i jorden (jämf. 

 Echidna). — VIII, 19. 3: Ormarne ömsa hud både om våren då de gå ut (från vinter- 

 dvalan) och åter om hösten. . . Då Ormarne börja ömsa, lossnar huden först på ögonen, 

 så att de, för den som ej känner detta, tyckas vara blinda; sedan på hufvudet, som hos 

 alla synes hvitt. Hela ytterhuden afklädes ungefär på en natt och en dag, från hufvudet 

 till svansen. På den affällda huden kommer insidan utåt, ty de afklädas, såsom fostret 



15 



K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 2. 



