114 C. J. SUNDE VALL, 



ur choriuin. — VIII, 27. 6: I Libyen blir Ormarries storlek ofantlig efter som det säges. 

 Dessutom berätta några, som seglat dit, att de hafva sett talrika ben af oxar, som tyd- 

 ligen voro afgnagne af Ormar; ty då de hastigt bcgåfvo sig derifrån förföljde Ormarne 

 dem, och några, som komnio in, kullkastade treroddare-fartyget. — VIII, 28.2: Ormarnes 

 bett äro ganska olika (jämf. Aspis, Ophidium, Vipera). — IX, 7. 4: Vesslan strider med 

 Ormarna, . . . isynnerhet med dem som jaga möss; . . äfven Gräshoppan strider med Or- 

 men . . — IX, 25. 4: Hafsormen liknar Hafsålen (yoyypoj) till färgen och till kroppen, 

 men är oansenligare och häftigare. Om han upptages och åter slappes, så nedgräfver han 

 sig hastigt i sanden, borrande med näbben; ty han har spetsigare mun än Ormarne. 



Af det anförda synes, att Ophis, liksom Anguis eller Serpens på latin och Orm på svenska (Schlange, 

 Serpent etc.), är ett allmänt namn, soin ej utmärker någon viss art. — Följande särskilda sorter Ormar omtalas 

 i det ofvanstående: 



1. Bevingade Ormar i trakten af iEthiopien (I, 5. 4). Dessa omtalas af Aristoteles endast på detta ställe, 

 som troligtvis har afseende på den något grofva saga, hvilken Herodot fått till lifs i Egypten och berättar 

 (II, kap. 75 och i slutet af 76), om de flygande Ormar, som hvarje vår från Arabien ville intränga i Egypten, 

 men hindrades af den Svarta Ibis i trakten norr om Röda hafvet. Vi hafva talat utförligare härom under art. 

 I bis (Foglar, n:0 129). 



2. Ormar med horn (II, 2. 11), äfven ur Herodot, som (II, 74) berättar att vid Thebe i Egypten finnas 

 heliga Ormar, som äro små och fullkomligt oskadliga och på hjessan hafva två horn. Då denne säges vara 

 oskadlig kan han ej vara samme Orm som af sednare författare (t. ex. Plinius) omtalas, under namn af Ce- 

 rastes (xeQagr^g), såsom ytterst giftig och försedd med 2 horn. 



3. De som lefva i sött vatten (II, 10. 1); se under Hydrus, n:o 14. 



4. Hafsormen (II, 10. 1) är en fisk af ålfamiljen, Murcena serpens L. (Ophisurus Cuv.), hvilket synes af det 

 andra ställe där Hafsormen omtalas (IX, 25. 4). 



5. Huggormen (Vipera), se n:o 13 och 14. 



6. De ovanligt stora Ormarna i Afrika (VIII, 27. 6), se Draco, n:o 16. 



Det är i sanning anmärkningsvärdt att författaren omtalar en så otrolig berättelse, som den om de stora Or- 

 marna som stjelpte fartyget, under det att han liksom tviflande nästan förbigår Herodots saga om de bevingade 

 Ormarna i Arabien, hvilken dock för en Europé, och isynnerhet på den tiden, var långt mindre påtagligen osann. — 

 Afven förtjenar det anmärkas, att han ej tilldelar Ormarna flera än 30 refben (sannolikt pä hvardera sidan). Detta 

 ställe hör uppenbart till folksagans område. 



11. 0(fsiå/oy (aixqov . . IkQov (Ophidium: d. ä. en liten Orm). VIII, 28. 2 (i slutet): 



Afven finnes en helt liten Orm, hvilken somliga kalla den helige, som förjagar ganska 



stora Ormar. Han blir högst \\ fot lång {nrixviiiov; cubitalis) och till utseendet luden 



(dasv). Hvar som helst han biter, ruttnar det rundt omkring. Afven uti Indien finnes 



en liten Orm (ocphidiov) mot hvilken ensam de ej hafva botemedel. — Kort förut säges i 



samma §: På Silphium (en växt; lat. Laserpitiuin) alstras en liten Orm (o <p * iöi o v), mot 



hvilken botemedlet säges vara en sten, som man tagit ur en af de gamla Konungarnas 



grafvar, och doppar i vin, hvilket man dricker. 



Utan tvifvel höra dessa berättelser till de folksagor, som torde vara gängse i alla länder, om ganska små 

 Ormar, som äro de farligaste af alla. Hos oss tror hvar och en sig ganska väl känna Äs pin gen (Aspis! Col. 

 chersca L.), som skall vara "den minste men giftigaste af alla Ormar" m. m. Men vid närmare undersökning 

 befiiines det, att ingen har sjelf sett honom eller någon som blifvit af honom skadad. Efter flerfaldiga efterfräg- 

 ningar har jag blott några få gånger blifvit visad ungen af Vipera berus, hvilken man, ehuru ej med säkerhet, för- 

 modat vara Aspingen. Nilsson har kommit till ungefär samma resultat (Skand. Fauna, Anifibier, under V. berus). — 

 Af de tre uppgifterna hos Aristoteles säges en vara frän Indien; vid de två öfriga omtalas ej något land; men 

 det tyckes kunna vara lika väl Grekland eller Egypten. Att den sinå-orm, soin alstras pä Silphium, har afseende 

 på en fjärillarv är skäligen påtagligt. En motsvarande folksaga är gängse hos oss, i Skåne, om Gräs ulfven, 

 som är den alldeles oskadlige larven af Sphinx elpenor, och hvars bett anses vara högst farliga. — Afven sagan 

 om den "helige" Ormen torde vara sammanblandad med berättelser om fjärillarver, emedan han säges hafva ett 

 ludet utseende, men deu uppgifna storleken visar att sagan hufvudsakligen grundar sig på en Orm. 



