OM ARISTOTELIS DJURARTER: INSEKTER. 125 



På de anförda ställena omtalas, tydligen efter andras berättelser, en art af slägtet Ephemera L., och san- 

 nolikt just den största kända arten, E. lowjicauda Oliv. (E. srammerdamiana Latr.), som är ganska ymnig i södra 

 Ryssland (enligt derifrän erliällne exemplar) oeh således äfven bör finnas i Hypanis, nuvarande Kuban, vid Kau- 

 kasus. Djuret säges vara fyrfotadt, emedan de mellerste fötterne hos alla Ephemerer äro mindre och lätt öfverses 

 af den som ej är vand att behandla insekter. Jag känner ej huruvida Ephemerae äro vanliga i Grekland eller 

 Maecdonien och således, huruvida Aristoteles sjelf sett någon sådan. Dock skulle jag tro att ett ställe (VIII, 

 19. 4), hvarest det säges att Empis (Myggan) byter hud, har afseende på en af de små arterna, hvilka likna 

 .Myggor och äfven byta hud en gång i det bevingade tillståndet, såsom man hos oss ofta har tillfälle att se. 



14. Ttzrii (Tettix; lat. Cicada). IV, 7. 7: Tettix är den enda bland dessa (Insek- 

 terna) och bland de öfriga djuren som icke har mun, utan något som liknar den tung- 

 artade delen [i munnen] hos dem som hafva gadd baktill. Denna del är lång, hopvuxen och 

 ej klufven, hvarföre de endast lefva af dagg, och ej hafva träck i tarmen. Af dem fin- 

 nas flera sorter, som skiljas på storleken och derpå, att de som kallas Achetae äro öppna 

 under midjan (vjiö ro diagojjua dirjQ^ad-at) och hafva en tydlig hinna, hvilket allt Tetti- 

 gonierna ej hafva. — IV, 9. 2: Insekterne gifva ljud medelst den inre luften, ty ingen 

 af dem andas, utan en del surra (fiojufiei), såsom Biet . . andra sägas sjunga, såsom Tet- 

 tiges. Men alla dessa gifva ljud genom luftens rifning mot hinnan under midjan, då detta 

 ställe är öppet, såsom hos en sort Tettiges. 



V, 17. 2: Tettiges alstras af likartade djur. — V, 24. 1: Af dem finnas två slag: en 

 del äro små, men synas först (på året) och dö sist; andra, som äro stora och sjunga, 

 uppkomma sednare och sluta tidigare. Likaledes äro, både af de små och af de stora, 

 somliga, som sjunga, öppna under midjan (vnotco/uet)-, andra, som icke sjunga, hafva ej 

 denna öppning. De stora och sjungande kallas Achetas, de små, Tettigonier. Men 

 äfven af dessa sednare sjunga de något litet, som hafva den omtalade öppningen. — § 2: 

 Tettiges finnas ej där träd saknas, således icke i Cyrene, på fältet; men vid staden äro 

 de talrika, isynnerhet där oliveträd finnas, hvilka ej gifva stark skugga; ty Tettiges alstras 

 ej på kyliga ställen; således icke i skuggrika lundar. De stora och de små paras med 

 h varandra på samma sätt . . et mas in feminam immittit, sicuti reliqua insecta. Partes 

 autem feminae sunt fissae; est vero femina in quam immittit mas*). — § 3: De lägga ägg 

 i ouppodlade fält, borrande ned dem med den spets de hafva baktill, liksom A t tel a b i... 

 De värpa äfven uti de rör, på hvilka man upphänger vinrankor, i det de genomborra rö- 

 ren, samt uti stjelkarna af Scilla; men denna afvel nedfaller på marken. Då regnväder 

 inträffar blifva de talrika. Men då larven (scolex) tillväxt i jorden blir han en Tetti- 

 gometra och är då smakligast, förr än ytterhuden brister. Men emot midsommartiden 

 komma de fram om natten, då ytterhuden strax remnar och af Tettigometra blir en 

 Tettix. Dervid blifva de strax svarta, hårdare och större, samt sjunga. Af båda sorterna 

 är det hannen som sjunger; de öfriga äro honor. Först äro hannarne smakligare, men 

 efter parningen, honorna; ty de hafva hvita ägg. — § 5: Bortskrämda lemna de, i det 

 de flyga upp, en vattenklar vätska, då landtfolket säger att de kasta urinen och att de 

 hafva exkreinenter samt föda sig af daggen. Om man räcker fingern emot dem och rör 

 på honom, böjande honom från spetsen och åter utsträckande honom, så stanna de bättre 

 qvar än om man sträcker den rätt fram. och gå öfver på fingern, såsom på ett rörligt 

 blad, emedan de se dåligt. 



") Denna och nästföregående mening stå i strid med det som säges om insekterna i allmänhet (se förut, sid. 1 19). 

 Dessa ställen torde alltså hafva blifvit sådana, som de nu äro, antingen genom distraktion hos författaren, eller 

 genom seduare ändringar. 



