SPETSBERGENS GEOGNOSI. 



visar en nästan jeinn yta med springor och splittror i alla riktningar. Närmast berörings- 

 punkten är hyperiten fullkomligt tät, hård och tung med små insprängda kristaller af den 

 glasartade fältspaten, djupare inåt gången alltmera grofkristallinisk, och längst in starkt 

 förvittrad och sönderfallande under hammaren till ett löst pulver. Kalken är åter när- 

 mast hyperiten, vare sig den ännu vidhänger densamma som ett fast, tunnt skal, eller 

 fullkomligt lossnat derifrån, tät, hård och kiselrik, ej fräsande för syror, till färgen smut- 

 sigt hvitgul till rödgul, och här och der genomsatt af mörkare band, liksom af hyperit- 

 massa, som inträngt mellan kalklamellerna. På något längre afstånd har kalken sitt van- 

 liga utseende, men är tyd- 

 ligen i hög grad rubbad ur 

 sitt ursprungliga läge, i det 

 dels lagren i sin helhet visa 

 sig starkt vridna och krurn- 

 böjda liksom efter rundnin- 

 gen af hyperitmassan, som 

 de synas tidigare hafva full- 

 komligt öfvertäckt, innan de 

 utåt liggande partierna ef- 

 terhand lossnat och undan- 

 sprängts; dels å andra si- 

 dan de tunnare lamellerna 

 här och der stå ut i alla 

 möjliga riktningar och lik- 

 som koncentriskt utstråla 

 från en viss medelpunkt. 

 Efter beröringen med kalken stiger hyperitgången till höjden af fjellplatån, på hvars 

 i öfrigt fullkomligt stenhöljda yta den i utkanten framträder blottad, gör derpå längre 

 mot söder en böjning nedåt, då det öfverliggande berget utgöres af en liksom hvitbränd 

 qvartzit, som sedan en sträcka utefter intar öfre partierna af det snart till sin högsta höjd 

 (1766 fot) uppstigande fjellet. Under hyperiten i de lägre delarne af berget uppträda 

 omvexlande kalk, lerskiffer och qvartzit, ehuru för det lösa stenraset, som öfverallt betäc- 

 ker sluttningarne, är svårt att iakttaga anstående berg, och sålunda också att med säker- 

 het bestämma öfvergångarne mellan bergarterna. 



Ehuru, såsom tydligt framgår af det redan anförda, med ej obetydliga lokala afvikel- 

 ser, visar dock strykningen af lagren i sin helhet en omisskännlig öfverensstämmelse med 

 den annars i trakten rådande (N. — S.), och fallet är, såsom vanligt, i allmänhet ostligt 

 med mer eller mindre brant stupning. 



Tages vägen längre söderut, då hyperiten snart träffas anstående vid sjökanten un- 

 derlagrad af lerskiffer, erbjuder sig bättre tillfälle att iakttaga lagerföljden i de tvenne 

 genom sin svarta färg utmärkta fjell, hvarigenom Hecla Cove-kedjan vidare fortsattes. I 

 en låg bergsrygg, som utskjuter från sänkningen mellan dessa och utgör fortsättningen 

 af det bakom liggande höga fjellet, träffades anstående klyft på kort afstånd ifrån hafvet, 

 der lagren följde på hvarandra i följande ordning, nemligen a) en svart kalkskiffer med 

 strykning 10° W., fall 60° Ö. Ett litet stycke högre upp vidtog 6) en hvitgul, kristallinisk, 



