14 C. W. BLOMSTRAND, 



föranledt en märkbar omkastning af lagren, t. ex. i närheten af det i trakten af nämnde 

 ö, på vestra stranden af fjorden belägna Rysshuset, der strykningen går i en böjd linea 

 mot N.V. Ofta är bergarten fullkomligt tät och i hela sin massa likformig, stundom, 

 såsom å nämnda ö, genomgått af ljusare, grönaktiga fläckar af ett otydligt utbildadt, 

 sannolikt fältspatartadt mineral, genom hvars utvittring på utkanterna bergarten får ett 

 egendomligt slaggartadt utseende. På sina ställen, såsom vid Rysshuset, förekomma 

 smärre tätt insprängda mandlar af tät kalkspat, här och der större drummer och sprick- 

 fyllnader af kalkspat, vackert kristalliserad bitterspat och jernspat samt deremellan tunna 

 skifvor af tungspat, ehuru i allmänhet i små, knappt märkbara partier. 



Att den röda, inclusive gröna, bergarten fortsattes ganska långt söderut, bevisas 

 deraf, att de ansenliga elfvar, som ifrån det inre finna sitt utlopp i hafvet längst in i 

 bottnen af vestra fjordarmen, utan undantag föra blodrödt vatten och således måste mät- 

 tas från fjell af nämnde röda sandstensart. Österut bestämmes sannolikt gränsen emot 

 de kristalliniska skifferarterna af den stora, i hafvet utmynnande bottenglacieren i östra 

 fjordarmen, enär de höga Midterhuksfjellen, hvaraf båda armarne åtskiljas, utgöras ute- 

 slutande af sandsten. Norrut " bildar den hela den betydliga landtunga, som skiljer fjor- 

 den ifrån Liebde Bay, med undantag af den yttersta spetsen emot den under namn af 

 Gråhuk utskjutande udden; fortsattes derpå vesterut omkring sistnämnde betydliga fjord, 

 i hvars inre den, att döma af utsigten ifrån öppna sjön, synes bilda ett af Spetsbergens 

 vackraste fjellpartier, med en rikedom i former, som sällan torde anträffas; uppträ- 

 der vidare i det vidsträckta låglandet, som från gammalt är bekant under namnet 

 Rödestrand, der ännu de omvexlande gröna skikterna läto sig på afstånd tydligt urskilja, 

 och ger slutligen äfven de långt vesterut liggande båda Röde Bays deras välbekanta be- 

 nämning, för att slutligen i omgifningarne af desamma återigen underlagras af kristalli- 

 niska skifferarter. Den egendomliga sandstensformationen har således en ganska betydlig 

 utbredning. 



A den nyssnämnda Gråhuk, som för seglaren i dessa farvatten, såsom utskjutande 

 mellan tvenne ansenliga fjordmynningar, tjenar som det förträffligaste sjömärke, uppträda, 

 såsom redan är antydt, bergarter af helt annan karakter än den för öfrigt i trakten rå- 

 dande, i det såväl fjellet sjelf som de anstående bergkullarne i låglandet, hvarigenom det 

 åtskiljes ifrån hafvet, utgöres af svartbla, hård, glimmerhaltig lerskiffer, omvexlande med 

 skikter af en grå, i luften gulnande, tät sandsten. Lerskiffern är särskildt anmärknings- 

 värd, såsom innehållande, ehuru ytterst sparsamt förekommande, spår af organiska lem- 

 ningar, som i hela området för den egentliga sandstensbildningen synas helt och hållet 

 saknas, isynnerhet smärre bi välver, som möjligen skulle kunna tjena till ledning för 

 formationens bestämmande. Af lagringsförhållandena var jag ej i tillfälle att i någon 

 mån afgöra dess geologiska ställning till den angränsande sandstenen, eller huruvida den 

 till följd deraf måste anses såsom yngre än denna eller endast som en samtidig länk af 

 samma aflagring. Då jag besökte Gråhuk, fanns ingen tid att anslå till längre utflygter, 

 då tillfället att ändtligen komma förbi udden, som ända dittills varit stängd af drif-isen, 

 framför allting annat ej var att släppa ur händerna. Öfvergången från den ena berg- 

 arten till den andra skulle annars utan fråga längre söderut kunnat anträffas. Stryknin- 

 gen af lagren gaf föga upplysning, då den öfverhufvud taget öfverensstämde med den 

 på hela nordsidan rådande, eller i det närmaste gick i N. och S. Ännu mindre afgörande 



