24 C. W. BLOMSTRAND, 



Af den förut omnämnda lagerföljden mellan kiselskiffer och kalk på ömse sidor om 

 fjorden är en gifven följd, så vidt annars kalken å båda sidor tillhör samma bildning, 

 att lutningen af lagren måste å ena och andra stranden vara olika. Strykningen är öf- 

 verallt till hufvudriktningen nordlig, vanligen 10 — 30 O. På vestra sidan är stupningen 

 vestlig, å östra deremot såväl som i Midterhuken östlig, vanligen omkring 60 — 70°, någon 

 gång dock endast 30 — 40°, eller åter i andra fall fullkomligt lodrät eller till och med 

 motsatt den i öfrigt rådande riktningen, såsom vid grafkullen, eller i allmänhet der en 

 tydlig omkastning af skikterna egt rum på ett inskränktare område. 



Genomskärningen på taflan II, fig. 1, tagen tvärtöfver fjordens sträckning ungefär vid 

 ändan af Midterhuken, och så, att södra stranden af den i öster inskjutande armen deri med- 

 tages, torde gifva den bästa föreställning om de i det föregående framställda förhållanden. 



Anmärkningsvärd är i alla händelser den bestämdt olika stupningen af lagren på 

 båda sidor om fjorden, och måste utan fråga stå i nära sammanhang med det sätt, hvarpå 

 densamma ursprungligen bildats. Om lagren genom en nedifrån verkande kraft blifvit 

 upplyftade och slitna ifrån h varandra, måste de på ömse sidor om den sålunda upp- 

 komna renman påtagligen luta åt olika sidor. När sedan öppningen tankes uppfylld med 

 vatten, är fjordbildningen gifven med dess till höjden af betydliga fjell på kant uppresta, 

 omslutande bergskikter. Fjordens betydliga djup, det största, som mig veterligen någonsin 

 blifvit uppmätt i något af Spetsbergens farvatten, vittnar, att remnan varit betydlig. 



Slutligen återstår att nämna några ord om den egendomliga strandbildning, som 

 synes vara betecknande för hela det vidsträckta området för kiselskiffern. Med ytterst 

 få undantag omgifves kusten af lodrätt stupande 10 — 40 fot höga strandklippor, som här 

 och der utspringa i små, ganska ofta af vågsvallet urhålkade klippuddar. För öfrigt må 

 exempelvis anföras, att vid norra stranden af den öppna fjordmynningen mellan hafvet 

 och ankarplatsen, efter de omkring tio fot höga, här och der bastionlikt utskjutande och 

 till och med helt och hållet isolerade strandklipporna vidtog en sträcka jemnt land, hvar- 

 efter följde ett slags upprepning i större skala af strandbildningen, eller en sträcka af 

 omkring 200 fot höga klippor, som på afstånd sedda till alla delar erinrade om en fäst- 

 ningsvall med sin jeinna öfre yta, sin branta stupning och sina regelbundet återkom- 

 mande utsprång. Efter ännu en vida betydligare högslätt vidtog slutligen sjelfva den 

 stora fjellkedjan. 



Jag öfvergår nu i min redogörelse till den s. k. Kings Bay, hvilken, såsom redan mer 

 än en gång är anfördt, gemensamt med Kors Bay utmynnar i norra ändan af Forelands- 

 sundet och således, om man så vill, kunde anses endast som en betydligare arm af 

 densamma. 



För öfrigt erinrar den i många hänseenden om nämnda fjord. Dess yttre habitus 

 är i hufvudsaken densamma, då den äfvenledes genom en utskjutande bergudde är delad 

 i tvenne armar, hvaraf dock den nordligare är betydligt underlägsen och för öfrigt in- 

 skjuter mera vid sidan af hufvudfjorden. Hvad som för öfrigt gifver åt Kings Bay dess 

 mest utmärkande drag är de egendomligt bildade, ur den mäktiga bottenglacieren uppsti- 

 gande, isolerade fjelltoppar, hvaraf de tre mest i ögonen fallande genom sin egendomliga 

 form ådragit sig namnet Tre Kronor. Fjellen, som på längden begränsa fjorden, öfver- 

 ensstämma till alla delar med motsvarande vid Kors Bay, hvaraf de kunna anses såsom 

 en omedelbar fortsättning, i det åt ena sidan de långs östra stranden af Kors Bay paral- 



