SPETSBERGENS GEOGNOSI. 29 



tillgränsar detsamma, fick sigte på ett litet af glacierelfven blottadt bergparti, undersöker 

 detta och ser stenkolsflötsen ligga tydligt i dagen. 



Resultaterna af denna såväl som sednare följande, noggrannare undersökningar vill 

 jag i ett sammanhang meddela. 



Ifrån vinklen mellan Kolfjellet (såsom jag tills vidare vill benämna det första 

 svarta fjell, som på vestsidan följer efter de ljusare kalkfjellen) och glacieren nedanför, 

 der kolflötsen först träder i dagen, följer densamma, att räkna efter de olika partier, som 

 finnas i dagen anstående, i hufvudsaken den i trakten rådande strykningen, ungefär 

 30° V., i sned riktning emot sjön. Under glacieren utträdande ur de högre fjellen, som 

 förhållandena ej tilläto mig att närmare undersöka, håller den sig alltså fortfarande i det 

 jemna, långsamt docerande låglandet, hvilket här, såsom regelbundet är fallet i hela syd- 

 vestra sidan af fjorden, afskiljer glaciererna så väl som fjellen dem emellan ifrån hafs- 

 stranden. I det som vanligt mer eller mindre djupa grus- och stenlagret, hvaraf strand- 

 slätterna betäckas, träffas ytterst sällan anstående berg. Nästan det enda tillfälle dertill, 

 förutom de här och der framträdande strandklipporna, erbjuda glacierelfvarnes strömbäd- 

 dar, ehuru de sällan, utom omedelbart intill utloppet ur isen, nedtränga till något större 

 djup, då de längre ifrån vanligen utbreda sig i en mängd smärre armar, ofta öfver vida 

 sträckor. Med ledning dels af strykningen, dels af de bland stenarne sparsamt kring- 

 strödda kolbitarne lyckades mig att på fyra ställen, utom det först anträffade, finna kol- 

 flötsen anstående, inalles utgörande en sträckning af omkring 7000 fot. Att flötsen fort- 

 sättes vida längre, strandslätten utefter, är intet tvifvel underkastadt. 



Endast å det första stället, der den strida elfven skurit djupare ned, var tillfälle 

 att iakttaga de stenkolen åtföljande bergarterna, då på de öfriga ställena berget öfverallt 

 var bortsprängdt och täckt af grus, och endast kolet, såsom jemförelsevis beständigare, 

 trädde i dagen. 



Profilen, tafl. II, fig. 2 (jfr. kartan tafl. I, fig. ii) kan bäst åskådliggöra lagerföljden. 

 Då de lösare bergarterna till en del vittrat och täckts af en tjock ler- och grusbädd, var 

 det styckevis omöjligt att med säkerket afgöra bergets beskaffenhet. En mindre väsendtlig 

 svårighet låg deri, att skikterna endast kunde ses nedifrån elfven, der man hade all möda att 

 hålla sig upprätt i det våldsamma strömdraget. Sluttningen mot elfven var nämligen på de 

 flesta ställen alldeles tvärbrant och glacieren på andra sidan densamma var omöjlig att bestiga. 

 Närmast stenkolen, såväl öfver som under, och till en del mellan de olika bäd- 

 darne ligger sandsten, dels mörkare, brunaktig, genomdragen af fina glimmerfjell, med 

 temligen ymnigt förekommande växtaftryck, dels mera grofsplittrig, ljusare till färgen 

 och i luften rödgul, fattigare på petrefakter. Derpå öfvergår sandstenen till ett grof- 

 kornigt konglomerat med bitar af en svart bergart (hård lerskiffer); de derefter följande 

 kolbäddarne, som stå nästan lodrätt, svagt krumböjda, äro skiljda genom en svart, 

 kolrik, hård skiffer. Längre österut var det omöjligt att med bestämdhet afgöra de 

 med sandstenen vexlande kolbäddarnes lutning och mägtighet, då de nätt och jemnt trädde 

 i dagen utmed vattenkanten, der den häftiga strömmen undergräft grusbädden. Stupnin- 

 gen var påtagligen vida mindre stark, än vid de större kolbäddarne. 



Stycket vester om hufvudflötsen var betäckt af moränmassa, men upptages sanno- 

 likt af sandsten, hvarpå vidtog ett omkring 250 fot mägtigt lager af en vackert ljust 

 blågrå lerskiffer, vexlande med mer och mindre tunna lager af dels en hård, svartgrå, 



