34 C. W. BLOMSTRAND, 



Strandslätterna, som begränsa fjellen ifrån hafvet, utbreda sig längre söderut till allt 

 vidare sträckningar. Langa låglandsuddar framskjuta utåt sundet och aflägsna seglaren 

 ännu mera ifrån bergen, tills slutligen den ansenliga Långören så godt som afstänger sun- 

 det i tvenne hälfter. 



Norr om Sanct Johns Bay skjuter en mäktig glacier ut i hafvet. I den lilla bugt, 

 som den på norra sidan bildar, utgöras strandklipporna af vexlande lager af ett ytterst 

 grofkornigt konglomerat, hufvudsakligen bestående af rundslipade qvartzbitar, sammankit- 

 tade af ett temligen färglöst bindemedel, och en vacker, glänsande grön eller svart kiselrik 

 skifferart. Strykningen följer i det närmaste strandens riktning i norr och söder, fallet 

 nästan lodrätt åt vester. Enahanda skifferarter i olika varieteter och med samma stryk- 

 ning och fall, ehuru det sednare någon gång öfvergående till östligt, uppträda på södra 

 stranden af nämnde fjord och åtminstone ett par mil längre ned kusten utefter. Närmare 

 Isfjorden synas de högre fjellen hufvudsakligen utgöras af kalk (och qvartzit) i mer eller 

 mindre upprättstäende, vridna och krumböjda skikter. Emellertid blef jag först på Isfjor- 

 dens södra sida i tillfälle till en mera omedelbar undersökning af förhållandena. 



Isfjorden torde väl af alla Spetsbergens fjordar vara att räkna såsom den mest in- 

 tressanta, liksom den utan fråga är att anse som den afgjordt största, enär, såsom under 

 sednare åren till fullo bevisats, den så kallade Storfjorden genom ett öppet sund, som 

 ibland andra af styrmannen pä vårt fartyg ej längesedan beseglats, står i omedelbart sam- 

 manhang med hafvet österut. Den vida vattenspegeln inåt, med en bredd af ända till 

 5 — 6 mil, ger från hvad håll som helst en storartad anblick; de omgifvande fjellen äro 

 väl öfverhufvud taget mindre imposanta än de, som åtskilliga af de mindre fjordarne hafva 

 att erbjuda, men väcka ett nytt intresse genom sin, ofta från den annars vanliga, i hög 

 grad af vikande byggnad; vegetationen är, tack vare de bergarter, hvaraf fjellen företrä- 

 desvis utgöras, rikare än någonstädes annars, åtminstone norrut räknadt; geologen rinner 

 här frågor, som taga hela hans uppmärksamhet i anspråk, och slutligen räknar renjägaren 

 ex professo i Isfjorden sitt förlofvade land. 



Ifrån den jemförelsevis smala mynningen vidgar sig, såsom redan är antydt, fjorden 

 alltmera inåt, tills den omkring fem mil ifrån mynningen mötes af två parallelt utskjutande 

 fjellryggar, och derigenoin delas i tre i samma riktning österut fortlöpande armar, hvaraf 

 den mellersta, som uppgifves vara den längsta, antages skjuta ännu ytterligare fem mil 

 inåt landet eller till ej långt ifrån den trakt, der Storfjorden vidtager. På norra sidan 

 förekomma endast mindre bugter, såsom i närheten af mynningen den som ankarplats be- 

 kanta Safe Haven; söderut inskjuta deremot flera till en del ganska ansenliga fjordarmar, 

 såsom längst vesterut Green Harbour med ett djup af omkring en svensk mil; derefter 

 de mindre betydliga Coal och Advent Bay, hvarefter slutligen den sydöstra, till sin ut- 

 sträckning fullkomligt obekanta hufvudarinen, som troligen är att anse som identisk med 

 den under namnet Sassen Bay betecknade. 



Närmast hafskusten å ömse sidor om mynningen och på norra sidan sannolikt vida 

 längre österut, utgöras fjellen af mer eller mindre kiselrik kalk, stundom öfvergående till 

 verklig qvartzit; i söder, redan på vestra stranden af Green Harbour, vidtaga omvexlande 

 skikter af lerskiffer och sandsten, som längre österut i mägtiga, nästan fullkomligt hori- 

 zontala bäddar fortsätta sannolikt vida djupare inåt än någon resande med vetenskapliga 

 intressen ännu varit i tillfälle att framtränga. Denna mägtigt utvecklade sandstensbildning 



