44 C. W. BLOMSTRAND, 



expeditionens zoologer Mytilus edulis, som fanns så ymnigt och alldeles uteslutande repre- 

 senteradt i de algförande ler- och grusbäddarne (möjligen lefde den kolonivis på samma 

 strandbankar, der algerna växte, och utspolades af strömmen på samma gång som de), 

 numera vid draggningarne träffas endast i enstaka döda exemplar, och derför med all 

 sannolikhet måste anses såsom ej mera lefvande i Spetsbergens farvatten. Af de öfriga 

 djur- och växtlemningarnä kunna tyvärr inga slutsatser dragas. 



Det är alla anledningar att antaga, det Isfjordens omgifningar och särskilt Advent 

 Bay vid tiden för aflagringarnas tillkomst hade i hufvudsaken samma konfiguration som 

 för närvarande, om också i många afseenden väsendtliga förändringar måste sedan dess 

 försiggått. Ville man, i stället för de förklaringsförsök, som i det föregående blifvit 

 gjorda, förutsätta, att endast vexlande ebb och flod föranledt deras bildning, kunde möjligen 

 supponeras, att det nuvarande Bellsund då för tiden sammanhängde med Isfjorden och att 

 en häftig hafsström, hvars bränningar brötos mot den antagna undervattensklippan, tidtals 

 passerade dem emellan; men i det hela synes mig det först gjorda antagandet naturligare, 

 till följe hvaraf fjorden skulle såväl som nu varit inåt afsluten och endast fortsatts längre 

 inåt landet eller så långt de nuvarande dalsträckningarne hänvisa. Slutligen måste i alla 

 händelser hafsbankens närvarande belägenhet tänkas beroende af landets successiva höj- 

 nino-, under det i och med detsamma vattnet skar ut igenom den uppgrundade yttre 

 fjorden och småningom till större delen bortsköljde lemningarne af föregående långa 

 seklers arbete. 



De förhållanden, för hvilka i det föregående redogjorts, väckte för tillfället mitt 

 synnerliga intresse. Det torde i någon mån ursäktas, att jag med en måhända alltför stor 

 utförlighet yttrat mig rörande desamma och låtit mig deraf förledas till uttalande af re- 

 flexioner, som till en del, att t. ex. nämna åsigterna om de olika bergbildningarnes upp- 

 komst, torde synas helt och hållet öfverflödiga, såsom innebärande endast af gammalt be- 

 kanta sanningar. Men vore de också af alla såsom sådana erkända, kan dock hvarje nytt 

 af erfarenheten hemtadt bidrag till deras ytterligare stadgande måhända ej helt och hållet 

 vara utan värde. 



Det återstår mig endast att i få ord redogöra för den trakt af Isfjordens omgifmn- 

 gar och på samma gång af Spetsbergslandet i sin helhet, som jag sist fick tillfälle att 

 flygtigt undersöka, nämligen yttersta delen af den breda landtunga, som på ett afstånd af 

 ungefär fyra sjömil från Advent Bay under namnet Midterhuken åtskiljer de två längst i 

 öster inskjutande armarne af fjorden. 



Lagren afvika äfven här knappast märkbart från horisontallinien. De träda i dagen 

 till hafsbrädden på vestra ändan af udden, i den vanliga formen af låga, tvärt afskurna 

 strandklippor, som inåt fortsättas, på södra sidan af den egentliga fjellkammen i form af 

 ett vidsträckt, efter Spetsbergs-förhållandena ovanligt bördigt slättland, som torde utgöra 

 en af renarnes bästa betesmarker. Berget består här till större delen af en mer och min- 

 dre lös, i hög grad bituminös lerskiffer, på sina ställen särdeles rik på små snäckfragmenter 

 och vanligen ofullständiga aftryck framför allt af musslor, som alla, äfven de till en del 

 ganska stora, måste varit i ovanlig grad tunnskaliga och platt-tryckta. Lerskiffern genom- 

 sättes för öfrigt af en hård, mörkgrå bergart, dels i sjelfständiga, smalare skikter, dels i 

 isolerade, inneslutna partier, förande sparsamt fördelade petrefakter, isynnerhet sönderbrutna 

 och krossade små ammonit-lika snäckor, till en del förvandlade i svafvelkis. På ett ställe 



