NORDÖSTRA SPETSBERGEN OCH HINLOPEN ST R AI T. 9 



äfven i denna riktning, medan himmelen för öfrigt är alldeles klar och molnfri, nästan 

 ständigt begränsad af tjocka, mörka molnmassor, som med yttersta hastighet af den 

 sydostliga 'stormen drifvas fram utåt hafvets yta. Under större delen af den tid, som vi 

 vistades vid Aeoli kors, var hela bugten söder om korset belagd med fast is. Mid- 

 sommarstiden var denna is dock redan så svag och genomfrätt, att man ej utan fara 

 kunde gå öfver densamma, och redan i början af Juli tycktes större delen af den fasta 

 isen hafva lossnat, och samtidigt med den utanför liggande drifisen blifvit af ström och 

 vind bortförd. 



Udden emellan Sorgebay och Straitet upptages af en ganska betydlig fjellmassa, 

 Hecla hook, hvilken dock i norr icke sträcker sig ända till hafsstranden, utan skiljes 

 derifrån genom en temligen bred, låg och sank kuststräcka, hufvudsakligast bildad 

 af söndergrusade qvartsit- och skifferflisor, och till följe deraf ytterst arm och fattig på 

 vegetation. Detta berg, hvilket enligt Parry är omkring 2000 fot högt, men enligt 

 mätningar af Dunér något lägre, är ganska lätt att bestiga längsefter några raviner 

 på norra sidan, men stupar deremot på vestra sidan tvärbrant ned emot Sorgebay. Till 

 ledning för de resande, hvilka, liksom Parry och vi, möjligen i en framtid frivilligt 

 eller nödtvunget komma att taga denna bugt till huf vudstation , må slutligen nämnas, att 

 såväl på östra som vestra sidan af Sorgebay stora massor af en starkt magnetisk bergart 

 träda fram i dagen. Stället torde derföre ej vara särdeles lämpligt för magnetiska iakt- 

 tagelser. 



I södra delen af Straitet möter oss en ganska betydlig ö-grupp, hvilken sedan de 

 tider, då Holländarne besökte Spetsbergen, burit namnet Syd-Waygats-öarne. En del 

 af dessa öar äro alldeles låga, andra bilda tvärt af stympade hyperit-cylindrar, d. v. s. 100 

 å 200 fot höga, jemna slätter, som stupa så tvärbrant ned emot hafvet, att man endast 

 med svårighet kan finna något ställe, der det är möjligt att ifrån den smala strand- 

 brädden klättra upp till öns egentliga platå. Endast på den största af dessa öar höjer sig 

 från denna slätt ännu en några hundrade fot hög, kägellik bergstopp, hvilken, liksom öns 

 berg i allmänhet, består af hyperit. De för det mesta tvärbranta hyperit-klipporna å strän- 

 derna af denna ganska stora ö bebos af talrika alk-kolonier, och ofvan om dem, vid 

 slättens yttersta rand, hafva en mängd af Spetsbergens blåa räfvar slagit sig ned och 

 byggt sina nästen i det genom hyperitens förvittring uppkomna, å högre belägna delar 

 af Spetsbergen ganska sällsynta sandgruset. 



Ungefär i midten af Straitet sträcker sig en annan ö-grupp från öster till vester 

 tvärsöfver detsamma. Äfven dessa öar, hvilka blifvit utaf Parry benämnda Fosters öar, 

 bestå utaf hyperit. De äro vida mindre än Syd-Waygats-öarne, mera högländta och af- 

 rundade, samt tyckas de år, då isen i tid skingrat sig från deras stränder, samt sålunda 

 gjort dem otillgängliga för fåglarnes farligaste fiende å Spetsbergen, räfven, utgöra favorit- 

 kläckningsställen för eidrar. När vi besökte Fosters-öarne hade isen, att döma af de be- 

 tydliga, i drift stadda och genomfrätta isfält, som uppfyllde denna del af Straitet, dock 

 först nyligen lossnat mellan dem och Nordostlandet, och en mängd gamla, men ganska 

 få äfven detta år bebodda ejderbon anträffades derföre på dessa öar, hvaremot en otalig 

 mängd ejdrar hade slagit sig ned på den sannolikt tidigare isfria ön närmast Duym point. 



K. Vet. Akad. Handl. B. 4. N:o 7. ^ 



