NORDÖSTRA SPETSBERGEN OCH HINLOPEN STRAIT. 21 



den rådande bergarten benämnda ön, Hyperit-ön, Ryssöarnas ödsliga kalkformation från 

 de söder om Wahlenbergs bugt vidtagande Productus-förande kalklagren. Denna hyperit- 

 bildning fortsattes öfver Fosters-öarna till Duym point, hvarest den bildar ett ganska mäk- 

 tigt och högt fjell. Ännu ett stycke norr om Duym point utgöras bergen uteslutande af 

 hyperit, men längre upp emot Lommebay höjer sig hyperiten något, så att bergens understa 

 del bildas af sandstens- och kalk-lager, hvilka högre upp äro afbrutna af tvenne hyperitband, 

 ett. större och ett mindre, och en fortsättning af dessa hyperitband möter man vid det midt 

 emellan Cap Fanshaw och Duym point liggande, förut omtalade alkfjellet, hvars 1000 fot höga, 

 i kolossala, vertikala pelare söndersplittrade fjellvägg består af hyperit. Söder om Wahlen- 

 bergs bugt bestå bergen ånyo förnämligast af gråa, Productusförande kalk- och flint-lager, 

 men redan på afstånd kan man ifrån denna gråa massa urskilja ett vid bergplatåns högsta 

 rand gående, svartfärgadt band, hvilket utgöres af hyperit. Kalklagren skulle sannolikt 

 längesedan hafva varit bortsköljda, om de icke varit skyddade genom detta öfverliggande hårda 

 hyperitlager. Vid Svarta bergen och Syd-Waygats-öarna når hyperiten ånyo hafsytan och 

 sträcker sig, att döma af bergens utseende, ännu långt söderut emot mynningen af Straitet. 

 Ofvanom det svarta hyperitbandet å Lovens och Angelins berg ser man derernot ånyo gråa 

 kalklager, hvilka, enligt prof, som blifvit tagna af Chydenius och Torell, innehålla sam- 

 ma försteningar som de underliggande kalk- och flintbildningarne. Dessa profver hade ett 

 brändt utseende, kalken var hård och kiselhaltig, försteningarne få och illa bibehållna — 

 allt antydde, att de blifvit mer eller mindre förändrade vid frambrottet af den glödande 

 smälta hyperitmassan, och att derföre äfven dessa ofvanom hyperiten liggande lager blifvit 

 aflagrade innan hyperiten framträdt. Detta frambrott tyckes hafva skett genom tvenne 

 stora, öfver Fosters-öarna och Syd-Waygats-öarna gående klyftor, och den smälta massan har 

 derifrån trängt in emellan de närliggande schikterna. Märkligt är i alla fall att se huru 

 parallelt med kalkens schikter dessa horisontela hyperitgångar löpa och huru föga lagren 

 blifvit genom hyperit-eruptionen rubbade från sitt ursprungliga, horisontela läge. 



Äfven ett föregående år har jag åtföljt Adjunkten Torell å en nästan uteslutande 

 af honom utrustad expedition till Spetsbergen. Endast spridda ställen af vestkusten be- 

 söktes då af oss, och med några geografiska bestämmelser befattade jag mig icke, men 

 sökte derernot, så vidt expeditionens ej synnerligen stora tillgångar det tilläto (endast en 

 mindre s. k. snipa, rodd af en man, kunde under resan ställas till min disposition), att taga reda 

 på de af oss besökta trakternas geognostiska förhållanden. De flesta af dessa ställen, t. ex. Am- 

 sterdam-Öl), Norsk-ön, Cloven-kliff, Isfjorden m. m. besöktes äfven under expeditionen år 1861 

 af slupen Magdalena och undersöktes, mer fullständigt än för mig möjligt var, i geogno- 

 stiskt hänseende af Adjunkten Blomstrand, hvilken äfven redan till Akademiens Hand- 

 lingar inlemnat en omständlig redogörelse för sina under denna resa gjorda iakttagelser. 

 Det torde derföre ej vara nödigt att här meddela några af mina, mindre fullständiga iakt- 

 tagelser rörande de af både Blomstrand och mig besökta ställens geologi, men derernot 

 tror jag det icke vara utan allt intresse att nämna några ord om de geologiska förhål- 

 landena å norra stranden af Bellsund, så mycket mera som formationerna vid detta, af 

 Blomstrand icke besökta ställe, just börja med samma länk, med hvilken de sluta å de 

 af oss besökta delar af Nya Friesland och Nordostlandet. 



Bellsund bildar en betydlig, å sydliga delen af Spetsbergens vestkust inskjutande, 

 tredelt fjord. Mynningen af fjordens nordligaste arm är nästan alldeles stängd af en lång 



