DE SVENSKA DECAPODERNAS ZOOQEO- 

 QRAFISKA STÄLLNING. 



Följande zoogeografiska öfversikt grundar sig till större delen 

 på den värdefulla och intressanta utredning, som Appellöf från 

 denna synpunkt underkastat samtliga decapodformer i det europeiska 

 nordhafsområdet (»Die dekapoden Crustaceen», Meeresfauna von 

 Bergen, Hft 2, 3, Bergen 1906 p. 162). Detta betydande område 

 låter sig uppdelas i tvenne större faunistiska enheter, den arkti- 

 ska och den boreala regionen, hvilka kunna begränsas på föl- 

 jande sätt. Den arktiska omfattar kusterna och kustplatåerna 

 vid östra Grönland, Jan Mayen, Spetsbergen, Franz Josefs Land, 

 Nova Semlja, kuststräckan mellan Kariska och Hvita Hafvet, norra 

 och östra delen af Barents Haf samt hela det centrala Nordhafs- 

 bäckenet nedom 600 — -800 m. Den boreala regionen omfattar 

 hela norska kusten från Nordkap, Nordsjön, Skagerak och Katte- 

 gat, Shetland, Färöarne samt Islands syd- och västkust. I Norra 

 Atlantens västliga del kan till detta område ytterligare räknas N. 

 Amerikas kust från Nova Scotia till Cap Cod i söder (c:a 42° n. br.). 



Mångenstädes uppträda mellan dessa båda hufvudregioner 

 boreo-arktiska öfvergångszoner, d. v. s. trakter, där det arktiska 

 områdets strängare lifsvillkor så att säga uppblandas med de mera 

 gynnsamma, som karaktärisera det boreala. Sådana öfvergångs- 

 zoner bilda Östfinmarkens kust, Murmankusten, Hvita Hafvets 

 grundare delar, sydvästra delen af Barents Haf, Islands norra och 

 östra kust, den stora, ej under 700 m. nedsjunkande rygg, som för- 

 binder Shetland — Färöarna — Island — Grönland, Grönlands syd- 

 västra kust samt de områden i Nordhafvets centralare delar, där 

 Golfströmmens varmare vatten blandas med den arktiska bassinens 

 kalla vattenslag. 



I gamla världen kan man slutligen urskilja ännu en större region, 

 deri atlantis k-m editerrana, omfattande det europeiska kustom- 



