KUNGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND 40. N:0 2. t) 



de nedre dock mindre, endast mot spetsen bukttandade (se fig. a — c). Den förlängda 

 hypokotylen afgränsas vanligen snart tydligt från den relativt svaga, dock tämligen 

 rikgrenade hufvudroten : från såväl hypokotyl som senare äfven från epikotyl utbil- 

 das ett kraftigt, hufvudroten förr eller senare förtryckande birotsystem (se fig. d, e). 



I Torne Lappmark insamlade årsplantor hade relativt stark hufvudrot; birot- 

 bildning från epikotylbasen hade ej ännu d. 20. 8. 1903 inträdt (fig. f, g). 



I H. B. U. sommaren 1903 ur »frön* uppdragna plantor hade på hösten (okt.) 

 utbildat ett kraftigt, rikt grenadt, svagt internodieförlängdt, rosettliknande epikotyl- 

 skott; grenskotten voro ofta tämligen starkt internodieförlängda, utlöparartade ' (se 

 fig. h). Hufvudroten kvarfanns ännu, skäligen kraftigt utbildad i förhållande till de 

 från hypo- och epikotyl rikligt utbildade birötterna. 



Kjellman, 1. c, hänför Chr. leucanthemum till med sträckledadt epikotylskott 

 försedda växter, därvid förande den till en af öppna, sträckledade vinterskott utmärkt 

 grupp : de arter, till hvilka Chr. leucanthemum enligt Kjellman närmast ansluter sig, 

 angifvas dock af vika från öfriga till ofvannämnda grupp hörande arter, »en del 

 genom mindre sträckledad epikotylaxel». 



Matricaria inodora! 



Undersökningsmaterial: grodd— ungplantor: Uppl. Uppsala 30 /.! 1903, 20 U 1902; 

 Uppl. Läby 29 /ö 1902; Uppl. Uppsala 2 7io 1901; öfvervintrade rosettplantor: Uppl. 

 Uppsala 7 /s 1902, 26 /3 1903; perennerande individ: Uppl. Uppsala U 1903; i kultur 

 uppdragna årsplantor: Vg. Hassle prästgård, trädgårdsland: fr. insaml(ade) 9 /8, s(ådda) 

 n /s, plantor sk(ördade) 17 /s 1904; — M. inodora * maritima : års— andraårsplantor : Öl. 

 Mörbytånga, tångbank i2 /s ±904. 



Litteratur: Areschoug IV, p. 5. - - Ascherson I, p. 332. — Johansson 

 III, p. 83. — Wittrock VI, p. 57. 



Matricaria inodora synes vara dels sommarannuell, dels vinterannuell, dels rent 

 bienn och dels, ehuru mera undantagsvis, perennerande. De nedre örtbladen äro 

 rosettlikt gyttrade. 



Hjärtbladen äro ovala — tunglika med föga afsatt skaftparti; sliddelarna äro sam- 

 manväxta till c:a 1 — 2 mm:s längd. Från att vara rundadt ovala utväxa hjärtbla- 

 den under den första epikotylutvecklingen till mera långsträckt, tunglik form; de 

 synas vara af relativt kort varighet. 2 Örtbladen visa i allmänhet blott svag hetero- 

 fylli; dock har jag påträffat plantor med de två första örtbladen lancettlika, hel- 

 bräddade eller framtill med en a två små fliktänder. Å flertalet ungplantor hafva 

 dock de första örtbladen varit enkelflikade, så småningom öfvergående i den flerdubbel- 

 flikade typiska bladformen. — Den ofta starkt förlängda hypokotylen sammanflyter 

 och bildar med den rikt förgrenade hufvudroten ett ofta synnerligen kraftigt hufvud- 

 rotsystem, hvari från hypokotylen utgående birötter sålunda i verkligheten ingå. Men 

 äfven alldeles typiskt birotsystem förekommer ej sällan, så åtminstone hos de kraf- 



1 Jmf. Brcndin I, p. 70; Nilsson I, p. 185. 



-' Såsom utväxta mäta bjärtbladen c:a 2+6X2 mm. 



K. Sv. Vet. Akad. Handl. Band 40. N:o 2. i 



