120 N. SYf.VÉN, OM DE SVENSKA DIKOTYLEDONEIINA. 



E. vulgaris uppgifves i flororna såsom både sommarannuell, vinterannuell och 

 bienn, så äfven af Johansson, 1. c. p. 74. I Halland påträffade jag d. 22. 7. såväl 

 blommande individ som smärre, tämligen nyss grodda rosettplantor; synbarligen torde 

 dessa här gifva upphof till bienna individ. Äfven de af Lagerberg å Gottland in- 

 samlade plantorna synas tala för ren biennitet. Öfvervintringen sker på öppet rosett- 

 stadium. ' 



Erythraea centaurium. 



Litteratur: Areschoug IV, p. 95. - - Ascherson I, p. 429. — Hildebrand 

 II, p. 74. — Johansson III, p. 74. 



Erythraea pnlchella! 



Undersökningsmaterial: ungplantor — blommande individ: Sk. Landskrona 

 A 1904; Öl. Borgholm /, 1905. 



Litteratur: Areschoug IV, p. 96. — Ascherson I, p. 430. — Johansson 

 III, p. 74. — Wittrock II, p. 447. 



Menyanthes trifoliat a ! 



Undersökningsmaterial: årsplantor: Nb. Brännberg, skogskärr, V» 1903; 

 Uppl. Torstuna, 10 A 1894, J. A. Z. Brundin. 



Litteratur: Irmisch XXI, pp. 121—2, Taf. IV, Fig. 16 etc. 



Örtartad pollakanth af svagt sträckledad, i naturen första året rosettskott- 

 liknande typ. 



Hjärtbladen äro skaftade, ovala, kort sammanväxt slidiga, c:a 3 + 6 x 2,5 mm. 

 Alla första årets blad äro i naturen enkla, rundade. Den förlängda hypokotylen är 

 upptill stamlik, kloroplastförande; nedtill öfvergår den utan tydlig gräns i den 

 sparsamt men kraftigt grenade hufvudroten. — ■ Ungplantan är utförligt beskrifven 

 af Irmisch, 1. c. Enligt honom perennerar växten medelst terminalknoppen. Huf- 

 vudroten kvarlefver ännu andra eller tredje året, då nära utdöd. Från epikotylens 

 bas ha nu kraftiga birötter utvecklats. Epikotyla axeln alstrar blott örtblad. I na- 

 turen synes den behöfva flere år, innan den förmår träda i blomning. Årsgränserna 

 utmärkas genom internodieförkortning och relativt outvecklade örtblad. 



Limiiaiithcimiiu nymphseoides. 



Litteratur: Irmisch XXI, p. 124. — Wagner /. 

 1 .Tnif. Brtjndin, 1. c. 



