130 N. SYLVÉN, OM DE SVENSKA DIKOTYLEDONERNA. 



Buskartad pollakanth af direkt sträckledad typ. Groningen försiggår i naturen 

 om våren eller försommaren. 



Hjärtbladen (se fig. 6 a — c) äro oskaftade, ovala, styfva, sannolikt öfvervin- 

 trande, c:a 2,5 x 0,8 mm. Det första epikotyla internodiet är vanligen starkt förlängdt 

 (se fig. 6 a, b), ända till 9 mm., de följande så c:a 2 — 3 mm. långa. Primordial- 

 bladen (se fig. 6 a, b, c) äro ovalt lancettlika, c:a 1,8 x 1,3 mm., tydligt uddspetsiga. 

 Först på 2— 3-årsplantor bar jag sett bladen typiskt jämnbreda— lancettlika. Den för- 

 längda b^ypokotylen synes vanligen, åtminstone på första årets planta, genom större 

 groflek tydligt afgränsad från den finare, fint och rikt grenade, tidigt lignifierade 

 hufvudroten. 



Under öfvervintringen bortdör skottspetsen till större eller mindre längd, ofta 

 hela hufvudskottet (jmf. fig. 6 d), och öfvervintringen sker förmedelst slutna axillär- 

 knoppar. Bladen äro vintergröna. Andra året inträder sidoskottalstring; från de 

 nedre stamdelarna utvecklas andra eller tredje året talrika, fina birötter. 



Anmärkningsvärd är förstaårsplantans likhet med Oxycoccus pahistris (se fig. 



6 a — c). 



Förr eller senare torde utlöparbildning inträda. Äldre exemplar af växten äga 

 nämligen lågbladiga underjordsutlöpare; växten är en utlöparbuske. 



Andrometia tetragona! (Tafl. IX, A: 7.) 



Undersökningsmaterial: grodd— ungplantor : T. Lpm. Nuolja, hedmark, 28 /s 

 1903 (fig. 7 a— n). 



Litteratur: Haglund I, pp. 24—5. 



Buskartad pollakanth af direkt sträckledad typ. Internodieförlängningen är ej 

 synnerligen stark, till följd hvaraf cylinderskottyp uppnås (se fig. 7 b — i); blott på 

 starkt etiolerade plantor framträder internodieförlängningen mera tydligt (se fig. 



7 a, j— n). 



Hjärtbladen äro små, ovala, c:a 0,5 x 0,2 mm. Primordialbladen äro plattade, 

 utspärrade, i kanten bärande långa, luftfyllda hår; ännu andra årets örtblad äro så- 

 lunda utbildade. Inemot tredje året (jmf. fig. 7 m, n) synas dock bladen blifva 

 alltmera cylindriska — trekantiga, båtformigt hopvikna och tilltryckta, i kanterna 

 ytterst kort håriga. — Den förlängda hypokotylen sammanflyter med den fint och 

 rikt grenade, tidigt lignifierade, så småningom allt mera förstärkta hufvudroten. 



Öfvervintringen sker på vintergrönt stadium; de öfre örtbladen stå därvid hop- 

 slutande och skyddande kring den nästa år vidare sig utvecklande stamspetsen. 1 

 Sidoskottalstring inträder andra eller tredje året från de nedre örtbladsaxillerna (jmf. 

 fig. 7 e— i, m, n), och buskform uppnås så småningom, i det sidoskotten i utveckling 

 öfverträffa det förr eller senare i tillväxten hämmade hufvudskottet (jmf. fig. 7, h, 



1 Om vinterskyddet säger Haglund, 1. c: »något skydd för spetsen i form af knoppfjäll utbildas 

 icke, men den täta beklädnaden af glandelhår, som särskildt hos de yngsta bladen afsöndra ett klibbigt ämne, 

 torde vara ett verksamt skydd.» 



