180 N. SYLVÉN, OM DE SVENSKA DIKOTYLEPONERNÅ. 



Mörtevik 22 / 5 1903 (fig. 3 d— f); Vg. Hassle, Ängarna "A 1903; Uppl. Flottsund, 

 Tjället, sommaren 1902, F. R. Kjellman; Uppl. Fredrikslund 21 / 5 1904 (fig. 3 c). 



Litteratur: Hildebrand III, pp. 20 — 1. — Irmisch I, p. 194. — Kjellman 

 II, p. 260. - Nilsson I, p. 175. — Wydler V, pp. 379—80. 



Örtartad pollakanth af i naturen åtminstone första året rosettskottliknande, se- 

 nare stundom redan under första förstärkningsstadiet m. 1. m. sträckledad typ (jmf. 

 fig 3 g, h). Groningen försiggår i naturen om våren. 



Hjärtbladen äro kortskaftade, rundadt ovala, i spetsen svagt urnupna; såsom 

 utväxta mäta de c:a 2 + 7x6 mm. Örtbladen visa ingen egentlig heterofylli. Den 

 förlängda hypokotylen öfvergår utan tydlig gräns i den rikt och fint grenade huf- 

 roten. Vid första vegetationsperiodens slut äro hypokotylen och öfre delen af huf- 

 vudroten svagt upplagsförtjockade. 



Under -groningsåret utvecklas i naturen ett fåbladigt rosettskott, som öfver- 

 vintrar (fig 3 a). De håriga örtbladsanlagen omgifva skyddande själfva stamspetsen; 

 stundom äro de öfversta bladen å skottet utbildade såsom verkliga lågblad. Under 

 andra året synes plantan kunna slå in på tvenne olika utvecklingsriktningar. An- 

 tingen, och detta synes vara det vanliga, fortsätter hufvudskottet att alstra örtblad 

 med förkortade internodier (se fig. 3 b — f) eller också inträder internodieförlängning 

 och hufvudskottet inriktas plagiotropt, blir utlöparartadt ; äfven i detta fall afslutas 

 dock skottet för året med en bladrosett (se fig. 3 g, h). På bördig, myllrik mark har 

 jag påträffat plantor på sannolikt andra året, hvilka redan nu hade utbildat vanliga, 

 örtbladiga ofvanjordsutlöpare från hjärt- och nedre örtbladsaxillerna och å såväl huf- 

 vud- som sidoskott alstrat kleistogama blommor (se fig. 3 e, f). Hufvudskottet var 

 genomgående rosettskottartadt ; hypokotylen kvarlefde, så ock hufvudroten, som ännu 

 utgjorde växtens egentliga rotsystem; birötter hade dock börjat utbildas från de nedre 

 epikotyla regionerna. 



Under odling visar växten stundom ett afvikande utvecklingsförlopp. Sålunda 

 skildrar Kjellman, 1. c, i kultur uppdragna årsplantor på följande sätt : »Den 

 epikotyla skottregionen är till en början rosettbladig med långt 3kaftade blad, orto- 

 trop utan framträdande heterofylli. Från bladvecken utväxa plagiotropa sidoskott 

 med förlängda internodier, och slutligen utbildas epikotylens toppregion till en dylik 

 plagiotrop axel, hvilken omsider blir växtens egentliga hufvudaxel. Antagligen indi- 

 vidualiseras äfven snart de plagiotropa skotten.» 



Irmisch, som likaledes följt växtens utveckling från frö, har äfven funnit huf- 

 vudskottet från början utlöparartadt. »Der Haupttrieb ist terminal. Er verlängert 

 sich ausgeläuferartig ähnlich wie bei Adoxa moschatéllina ; die ersten Blätter an ihm 



sind Laubblätter. Auch laterale Ausläufer sincl vorhanden. — Die Grundachse 



bei O. acet. ist aber durchaus nicht so vergänglich, wie bei dem Moschuskraut ; denn 

 sämmtliche Stengeltheilen, deren Internodien bald sehr entwickelt, bald äusserst kurz 

 sind, dauern wenigstens einige Jahre ; es sterben nur die Blätter bis auf das kurze, 

 mit dem Blattstiele gegliederte, etwas fleischige Basilarstiick (schon die Keimblätter 

 zeigen eine solche Gliederung), und die an ihren Achseln stehenden Bliithenstengel ab. 

 Die Hauptachse verlängert sich jährlich durch den terminalen Trieb. » (Irmisch,!. c.) 



